Tartalom

Impresszum 2

1 3

2 15

3 32

4 53

5 59

6 64

7 73

8 80

9 92

10 98

11 120

12 145

13 176

14 203

15 209

16 225

Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2022 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99131-450-9

ISBN e-book: 978-3-99131-451-6

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Kris. K; Ezthaiphoto | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

1

Olivia Preston a kávéja fölé hajolva szerette volna kiélvezni a reggel még hátralévő perceit. Belélegezte annak felcsapó illatos gőzét. Minden egyes korty egy kincs volt így korán reggel, amíg fülsértő dudálás nem szakította félbe ezt a reggeli szertartást. Majd egy hosszabb…

Biztosan Dereck az – gondolta magában, de a dudálás csak nem maradt abba. Egyre erőteljesebb lett.

– Dereck, mindjárt megyek, várj egy percet! – morogta magában. Ezzel egy időben megszólalt a telefonja is. A telefon és a duda duettje azonnal visszarántotta a lányt a valóságba, egy szempillantás alatt teljesen éberré vált, felébredt. És nagy valószínűséggel a szomszédok is…

– Dereck, mindjárt megyek, 30 másodperc! Ez pont elég idő arra, hogy átülj, mert én vezetek! – kiabálta a telefonba olyan ellentmondást nem tűrő hangon, hogy a fiúnak nem volt más választása. Tudta jól, ha átül, akkor a saját testi épségét veszélyezteti, de ha nem, akkor is, mert a társa általi „halál” sokkal rosszabb lesz, ha nem engedelmeskedik. Így megtette, amit Liv kért, mert arra még később lehet mentsége.

A lány kirohant a házból, célba vette a vezetőülést. Ingerülten odaköszönt Derecknek, majd mindenféle befolyás nélkül teret engedett magának. Gázt adott, nem is kicsit, a kerekek csikorogtak, és a szolgálati gépjármű engedelmesen, de nyüszítve adta meg magát a nő nyomásának.

Állati tempóban vágtáztak át a városon, hogy időben munkába érjenek. Legalább is a főnökük utolsó két hetében, amíg nyugdíjba nem megy. Nem tudták, a továbbiakban mire számíthatnak, ki lesz az a bátor, aki átveszi a helyét.

– Liv, lassíts, lassíts! – kiáltotta Dereck. Ez olyan kiáltás volt, amit maga sem hitt el. Valószínűleg csak a félelem mondatta vele, mert ilyet soha nem ejtett volna ki a száján. – Nem a rallypályán vagy!

– Ne aggódj már, Dereck! Itt is vagyunk. Tudom, nem a megszokott, de ma ez van! Beértüüüüünk – vigyorgott a lány a hófehérré vált fiúra.

Ajjaj… – ismerte fel végül a helyzetet.

– Dereck, be kell mennem, amíg azt nem gondolják, hogy már megint késünk! Kivédelek, ha arról lenne szó! – kiabálta Liv az őrs ajtajából.

Ja, persze, hogy magyarázhatna ki egy nyomozó egy ilyen rosszullétet? – gondolta.

Olivia benyitott a helyi rendőrkapitányság tágas előcsarnokába. Azt hitte, hogy majd – mint mindig – átugranak a kínos reggeli ellenőrzésen, de ma nem így volt: már messziről hallotta főnöke metsző hangját:

– Preston! Hol a társa? Elkésett? Kellenek, ügy van! – morogta.

– Ne aggódjon, főnök, itt van kinn. Pár perc, és itt lesz. És hogy megértse, és legyen, akit megbüntethet, én vezettem. Minden az én hibám – hajtotta le alárendelten a fejét, szája szegletében némi cinkos mosollyal.

– Na ne már, Preston! Már megint Raikköneneset játszott? Ebben a hónapban már ez a második, és ez…

– De főnök, nem késtünk! – vágott a szavába a lány. – Az, hogy Dereck ilyen gyenge gyomrú…

– Na nem, Preston, ez már kicsit sok! – vágott most a kapitány a lány szavába. – Elhiszem, hogy unatkozik, hogy nem terem errefelé olyan bűnügy, ami kegyedet kielégítené – váltott a mérgesből ironikus hangnemre –, de tudja, mit mondok? Ebben a pár napban nem érdekel. Legyen az utódom feladata a megregulázása, és legyen vele minden felsőbb hatalom, hogy ez meg is valósuljon! Imádkozzon, Liv, hogy elég türelme legyen! Az ég legyen vele! Tudom, hogy itt maga az egyik legjobb nyomozó – folytatta –, de ha kifog egy idegbeteg frátert, akkor nagy bajok lesznek. Szemlátomást nagyobb dolgokra hivatott, de itt maradnak a piti bűntettek még pitibb elkövetőkkel. Ma is csak egy kisbolt kirablását tudom ajánlani, viszont addig kellene igyekezni, amíg forró a nyom!

Bár a kapitány mindezt kioktatásnak szánta, és már vagy ezerszer megtette, a nő látta, hogy az orra alatt szinte mosolyog. Ó, igen! Határozottan mosolyog! Arthur Williams… mihez fognak itt kezdeni, ha már nem lesz itt? A haja régen őszbe hajlott már, magas és nagydarab termete ellenére a nagy pocakjával, az orra alatti kis bajusszal inkább egy szerethető mackó volt. Szigorúsága ellenére az arcát leginkább megnyugtatóként lehetett jellemezni. Liv mindig is felnézett rá: a sok ballépése és baklövése ellenére mindig kiállt mellette. Itt apja helyett az apja volt. Nagyon fog neki hiányozni. És bár a nyugdíjkorhatárt még nem érte el, de kérelmezte az előnyugdíjazást, hogy a feleségével tudjanak utazgatni, kiélvezni a hátralévő életüket. Egy igazán jó embert veszít el a csapat, és ki tudja, miféle ember kerül a helyére…

– Jó reggelt mindenkinek! – préselte ki magából szinte minden erejét latba vetve a szavakat Dereck. Határozott léptekkel a mosdó felé vette az irányt, bízva abban, hogy ha egy kis hideg vízzel megmossa az arcát, majd jobban lesz. Kollégái a háta mögött egymásra néztek, és a nevetés szinte futótűzként terjedt. Dereck megtorpant, megfordult, és eltorzult arccal sziszegte:

– Csak egyszer üljetek be Liv mellé, amikor siet! – És szinte az egész feje lángba borult, mert az együttérzés szikráját sem tapasztalta bennük. Tényleg kell a hideg víz. Jó hideg!

– Mi is utaztunk már vele!

– És mi is! – jött a válasz több helyről is, de ezt már csak a mosdóajtóból hallotta, majd eltűnt mögötte. Pár perc múlva megjelent. Bár sokkal jobban nézett ki, a gyomra még mindig háborgott.

– Jó reggel, Rogers! – köszöntötte a kapitány, és volt valami irónia is a hangjában. – Preston megint megkocsikáztatta? – kérdezte leplezetlen jókedvvel.

– Reggelt, főnök! Meeeg… – nyújtotta el a szót, mint aki ezzel szeretne mindent megmagyarázni. Ekkor Williams fánkkal és kávéval kínálta, amitől Dereck arca újra elfehéredett. – Nem, köszönöm! – hadarta. Liv látta a komikus helyzetet, és nem bírta fékezni magát: hangos kacajjal vetett véget a két férfi közt létrejött szituációnak, mire mindketten meghökkenve, tágra nyílt szemmel bámultak a lányra.

– Jaj, Liv! Csak te ne! – gyötrődött Dereck.

– Na jó, emberek, ha már ilyen szépen összejöttünk, lenne itt valami. Bejelentés érkezett Todd kisboltjából, hogy valamivel hét óra előtt egy fegyveres ember kirabolta. Őszintén nem is értem, hiszen reggel még nincs is bevétel. Ki kell menni, felvenni a vallomásokat, megnézni a kamerafelvételeket. Bár az ilyen ügyek ritkán zárulnak pozitív eredménnyel, a legjobb két emberemet küldöm, hátha valami csodát tesznek. A helyszínelők már ott vannak, próbálják rögzíteni az esetleges nyomokat. Peterson járőr biztosította a helyszínt – sorolta el a tényeket olyan szenvtelen hangon, amiből mindhárman tudták, hogy nem remélhetnek sikert. De a munka az munka, ha menni kell, hát menni kell.

Majd így folytatta, kissé erőteljesebb hangon:

– Ha kérhetném a két „elit” nyomozómat, ráállnának végre az ügyre?! – Az „elit” szót jócskán megtoldotta megfelelő szarkazmussal is.

Olivia jókedve hirtelen elpárolgott, amint meghallotta a reggeli feladatokat. Egy újabb kis ügy, amelytől, ha valamiféle szerencse folytán sikerülne is megoldani, nem remélhet semmiféle előrejutást a karrierjében.

– Gyerünk, Dereck, essünk túl rajta! – azzal elindult a kijárat felé. A fiú szorosan a nyomában lépkedett, és végig az „én vezetek” szavakat mantrázta. – Rendben, vezess, ha már elég jól vagy. És ne haragudj, de nem tudom megérteni, hogy még mindig nem szoktad meg a stílusom. Egyszer majdcsak belejössz, és élvezni fogod. – A komikus helyzet ellenére megpróbálta a lehető legnagyobb együttérzéssel kimondani a szavait.

– Na, arra ne vegyél mérget. Nem tudom, más hogy bírja ezt ki, de te meg kelhetnél kicsit korábban, hogy ne mindig én szívjam meg, amikor szívességből munkába hozlak – vágta rá a fiú.

– Igen, igazad van. Azért a szíved mélyén tudod, hogy ez még sokszor meg fog ismétlődni – húzta megint mosolyra a száját a lány. – Nem jókedvemből hagytam benn a kocsimat. Ma már azzal megyek haza, ne félj!

Dereck lemondóan bólintott, és a pár utcányira lévő kisbolthoz vezető út hátralévő részét szótlanul tették meg. Elég ideje ismerték egymást ahhoz, hogy tudják, mire gondol a másik. Szinte szavak nélkül megértették egymást. Jó kis csapat voltak ők ketten. A férfinak magas, nyúlánk alkata, szépen kidolgozott felsőteste volt. Világosbarna haja állandóan úgy be volt lőve, hogy azt az időt, amit azzal töltött, hogy megalkossa, sokan megirigyelhették volna. Laza, de mindig elegáns ruhájában az összbenyomás tökéletesnek hatott. Szinte minden nő megbámulta. Ha együtt vezettek le egy hosszú napot a helyi pubban, ami a törzshelyük is volt, rengeteg telefonszámot begyűjtött a hölgyvendégektől. Sokan viszont azt hitték, hogy ők egy párt alkotnak, de erről szó sem volt. Sok női szív tört össze, amikor megtudták, hogy Derecknek soha senki nem lesz elég jó: hihetetlenül válogatós volt a nők terén. Felvázolt magának egy álomképet, és mindenáron ahhoz ragaszkodott. Az egyéjszakás kalandokat régebben nem vetette meg, de mára már ez sem igazán érdekelte, mert a lányokat nagyon nehezen tudta lepattintani magáról. Inkább csak várta az igazit. A nagy Ő-t. Többen viszont pont ezen dolgai miatt – ebbe a külseje is beleszámított – határozottan meg voltak győződve, hogy biztosan az ellenfél kapujára játszik. A kollégák nagy része is ehhez a táborhoz tartozott.

Mivel gyorsan odaértek a bolthoz, így Livnek nem volt sok ideje Dereckkel való kapcsolatán töprengeni. Kiszálltak a kocsiból, átküzdötték magukat a rendőrségi szalagon. Liv váltott pár szót az elsőként kiérkező járőrrel, hogy képet kapjon, mi is történt pontosan. Már messziről meghallották Todd hangját. Nem volt ismeretlen számukra, mert a boltja nem először – és valószínűleg nem utoljára – vált a kisstílű rablók célpontjává: az utca, melyben állt, több menekülési útvonalat is engedett a gaztevőknek.

A kárvallott nagyképűen utasítgatta a helyszínelőket, mit hogyan kellene normálisan csinálni. Hogy legalább most az egyszer tudná a rendőrség kézre keríteni a tettest. Ekkor lépett be a két nyomozó az épületbe. Todd lángoló feje szemlátomást duplájára nőtt, amikor meglátta őket.

– Ó, ismét a két szuperzsaru! Üdvözlöm önöket! Végre ideértek! Már azt hittem, teljesen elfelejtettek! Mégis mikor akarják elkezdeni a nyomozást? Az elkövető már valószínű már árkon-bokron túl van a 200 dollárommal, és egy igen drága whiskyvel. – Tovább ömlöttek volna belőle a szavak, de Liv közbeszólt.

– Jobb reggelt, Todd! Látja, itt vagyunk, nem feledkeztünk meg önről! És most higgadtan mondja el, mi is történt. De ha inkább tovább szidalmazná a munkánkat vagy minket, megteheti, de azzal is telik ám az idő! – mondta erélyesen, mire Todd szemlátomást visszavett egy kicsit a flegma modorából.

– Ne haragudjanak, de ebben a félévben már másodszor rabolnak ki. A többiről nem is beszélve! A tettesek meg sehol! Szerintem érthető, ha meglehetősen ideges vagyok – szomorodott el. – Tehát reggel – mint minden reggel – ugyanabban az időben, hat órakor nyitottam. A szokásos környékbeli emberek jöttek vásárolni. Majd valamivel hét óra előtt pár perccel bejött egy sötét színű kapucnis kabátot viselő alak, aki még sapkát és napszemüveget is viselt. Ekkor már sejtettem, hogy nem lesz ennek jó vége! – Ahogy Todd egy pillanatra eltért a vallomásától, Liv megragadta az alkalmat és közbeszólt:

– Honnan tudja pontosan, hogy mennyi lehetett az idő? – kérdezte összehúzott szemmel.

– Szólt a rádió, és az esetet követően mondták be a hétórás híreket – válaszolta, majd folytatta: – Az alak pisztolyt rántott és a pénzt követelte a kasszából, majd amikor megkapta, kifele menet leemelt egy üveg whiskyt. – Szinte könny szökött a szemébe, és nem lehetett tudni, hogy ez a pénz miatt, vagy az italhoz fűződő „barátsága” miatt történt. – Még jó, hogy reggel van, így nem volt sok pénz a kasszában. Körülbelül 200 dollár. Az ital nemkülönben.

– Valószínűleg jó ízlése van az elkövetőnek – törte meg a feszültséget Dereck, és inkább volt gúnyos a kijelentése, mint vicces.

– Dereck! Kérlek! – szólt rá Liv, és egy lesújtó pillantással nyomatékosította is ezt. Majd ismét Toddhoz fordult: – Kérem, folytassa! Tudná jellemezni a tettest? Bármi apróság is segítség lehet.

– Azt mondanám, hogy körülbelül 180 centi magas, fehér bőrű, vékony testalkatú, borostás férfi. A hangja nem volt ismerős, de hallhatóan elváltoztatta – gondolkodott erősen. Hirtelen felcsillant a szeme.

– Kicsit húzta a lábát, bicegett! Talán ez jobban segít. – Liv bólintott. – Sajnos mást nem tudok mondani…

– Tartózkodott még bárki a helyiségben, amikor az eset történt? – kérdezte a lány.

– Igen, volt itt egy vásárló, de abban a pillanatban kereket oldott, ahogy meghallotta, mibe csöppent. Lehet, hogy még ő is elvitt valamit?! – Hirtelen elfehéredett, amikor tudatára ébredt, hogy akár ez is történhetett.

– Ha nem tud mást mondani, akkor talán megnéznénk a kamerafelvételeket.

Todd bólintott, majd eltűnt a hátsó helyiségben. Kisvártatva egy laptoppal tért vissza. Bekapcsolta, matatott még rajta egy kicsit, majd a nyomozók felé fordította a képernyőt. A látottak alapján megállapították, hogy minden úgy történt, ahogy Todd elmondta. Livnek is feltűnt a férfi jellegzetes járása. Tudta, hogy látta már valahol. Zakatolt az agya, felpörögtek a fogaskerekek. Próbált visszaemlékezni, mikor is látta már ezt a mozgást. Már nem is figyelte a felvételeket, pedig Dereck újra és újra visszapörgette. Teljesen elmerült a gondolataiban. Kétségbeesetten próbálta felidézni, hogy ki is lehet ez. Ahogy lázasan törte a fejét, Todd két csésze kávéval szeretett volna kedveskedni nekik. Liv elvette, és hálásan nézett a férfira. – Köszönöm! – mondta, miközben úgy itta az éltető nedűt, mintha az élete múlna rajta. És nem is volt rossz a kávé. Sőt kifejezetten jó! Ám ekkor eszébe jutott, hogy ki lett zökkentve az előbbi gondolataiból, és vagy a kávé, vagy a figyelemelterelés hatására, de Livet villámcsapásként érte a felismerés: tudta ki az elkövető!

– Todd, még egyszer köszönjük a kávét, nagyon hatásos volt! – vigyorgott. – Ha bármi kérdésünk lenne a továbbiakban, akkor keressük! – közben pedig megrángatta Dereck ruháját, jelezvén, hogy indulniuk kell. A férfi ekkor nézett fel a laptopból és rögtön tudta, hogy Liv talált valamit. Ismerte ezt az arckifejezést; ez volt a „tudom, ki az” arckifejezés.

A kocsi felé igyekezve Dereck nem győzött úrrá lenni a kíváncsiságán. Mikor beszálltak, azonnal Livnek szegezte a kérdést: – Áruld már el, ki az! Megnéztem a felvételeket legalább ötször, de nem tűnt fel semmi különös a tettes horgas orrán kívül. De te már tudod, úgyhogy ne csigázz! – szólt rá erélyesen, és ezen a határozottságon még a lány is meglepődött.

– Hát ez az! Csak nézted, de nem láttál semmit! – vigyorgott elégedetten, miközben rádión beszólt, hogy rendőröket kér a nyugati parki sikátorokhoz, mert valószínűleg megvan a gyanúsított, majd közölte Dereckkel: – Irány a nyugati park! Meg kell keresnünk Dagi Joe-t!

– Dagi Joe? De hogy jön ő ide? Mi köze hozzá? Ő volt az? Nem lehetne még téged sem felismerni, ha ilyen öltözékben lennél! – vágta rá azonnal. De Liv folytatta:

– Nem emlékszel, hogy az egyik balul sikerült rablásnál egy rendőr meglőtte? – Dereck helyeslően biccentett, hogy igen, emlékszik rá. – És hol találta el a golyó? – kérdezte. – Látom, már kapiskálod! Igen, a jobb combján. Azóta húzza a lábát. Még jó, hogy ilyen jellegzetes a járása. De azért te is ügyes vagy! A lábára koncentráltam, az orra fel sem tűnt! – paskolta meg a fiú vállát.

Mire ezt megbeszélték, meg is érkeztek a nyugati parkhoz, amely nevével ellentétben nem egy füves-fás terület volt, hanem sikátorokkal övezett nyüzsgő tér, ahová autóval be sem lehetett hajtani a nagy tömeg miatt. Közkedvelt helye volt ez a helyi alvilági alakoknak, és egyéb, alkohol- és drog- problémákkal küzdő embereknek. Ez volt Dagi Joe törzshelye is. A nyomozókat gyorsan felismerte pár alak, akik gyorsan el is párologtak. Nem kellett sokáig keresgélniük, mert a park egyik lepukkant talponállójában megpillantották emberüket. Ugyanazt a sötét, kapucnis kabátot viselte, mint a kisbolt kirablásakor. Gyorsan mellette termettek, mielőtt kereket oldhatott volna.

– Helló, Dagi Joe! Volna ránk pár perced? – kérdezte Liv lekezelően.

– Üdvözletem, Preston nyomozó! Mi járatban erre? Miért nem hagyják békén a tisztességes állampolgárokat ezen a szép délelőttön? – kérdezte Joe, és ennek hallatán a körülöttük lévő emberek hangos üdvrivalgásban törtek ki. Mielőtt Liv megkérdezhette volna a bolt kirablásáról, a felbolydult, alkoholos állapotban lévő tömeg szinte egyszerre akarta elhagyni a szórakozóegységet a „nyomozó” szó hallatán. Livet és Derecket is majdnem fellökték, és – kihasználva figyelmük pillanatnyi elterelődését – már Dagi Joe is kereste, merre iszkolhatna el. Látta, hogy a kis utcák kiürültek az egyenruha láttán. Nincs menekvés – gondolta lemondóan. De! A főút felé!

Mire a nyomozók felocsúdtak, észrevették, hogy az emberük menekül. A felgyűlt adrenalin hatására Joe szemlátomást szárnyakra kapott. Utánaeredtek, de az előnye tetemes volt.

– Dereck, a kocsiba, most! – ordította Liv. – Vezess, ne totojázz! Utána! – adta ki a parancsot a lány, amit társa azonnal követett, mert tudta, ha elszúr valamit, Liv éktelen haragra gerjed, talán még a társától is el kell búcsúznia. – Gyerünk, gyerünk! Ott van! – ordította. – Hajts fel a padkára!

– De a kocsi… – próbált ellenkezni, de a lány újra ráripakodott.

– Szarok a kocsira! Elmenekül! Majd meg lesz javítva! Csináld, amit mondtam! – és a nyomaték kedvéért még egy morgást is bevetett, mint egy véreb. És Dereck tudta, hogy meg kell tennie. Minden kíméletét latba vetve felhajtott a padkára. Az autót jobban sajnálta, mint a menekülő rablót, aki ha Liv kezei közé kerül, akkor elveszett ember. Kis sebességgel követték Joe-t, óvatosan, nehogy valamelyik járókelőnek baja essen, és amikor mellé értek, Liv kivágta a jobb oldali ajtót, Dagi Joe pedig hatalmas puffanással terült el az aszfalton. A lány kipattant a kocsiból, és a még földön fekvő ember kezeit a háta mögött össze is bilincselte.

– Na, Dagi Joe! Jogodban áll hallgatni! Minden, amit mondasz, felhasználható ellened a… – szerette volna folytatni az ilyenkor szokásos szöveget, miközben megpróbálta talpra állítani, de ekkor erős bűz ütötte meg az orrát. – Délelőtt van, és már így árad belőled a piaszag? – mondta, még mindig a gyanúsított mögött állva. Majd megnézte a férfit elölről is, és látta, hogy a kabátjából valamiféle folyadék szivárog. Szétnyitotta a kabátot, és egy törött whiskysüveget húzott ki a belső zsebből. – Dagi Joe! Bármibe mernék fogadni, hogy ez ugyanaz az üveg, ami a ma reggeli rablásból származik Todd kisboltjából, és akkor nagy bajban vagy! Márpedig ez onnan van, nem is kell mondanod semmit – közölte határozottan.

– Az egyik haveromtól kaptam – kezdte a védekezést, majd folytatta: – Különben is, ez rendőri túlkapás! Feljelentést teszek bántalmazásért! Lehet, hogy eltört valamim, mert mindenem fáj.

– Valószínű az egódon nagyobb csorba esett, mint az eséssel szerzett fájdalom, hogy megint egy nő kapott el! – csatlakozott a beszélgetésbe Dereck is, és látszott, hogy Dagi Joe-t ez valóban jobban bántotta.

Liv óvatosan betuszkolta az autóba a mozogni is alig bíró Joe-t, majd Ő maga is beszállt. Gondosan lehúzta a két első ablakot, hogy még orron át se kapjanak alkoholmérgezést. A kapitányságra menet azon gondolkodott, vajon egy ilyen vékony alakot miért hívhatnak daginak? Lehet, hogy pont a vékonysága miatt? Ám ekkor bevillant neki egy vicces ötlet, hogy másról is kaphatta a nevét. A gondolatra, hogy miként vélekedik a hátsó ülésen utazó gyanúsított egyes testrészéről, elnevette magát.

– Örülök, hogy ilyen jól szórakozik, nyomozó! Majd nem fog, ha felelősségre vonják azért, amit tett! – közölte felháborodottan. – Az, aki ilyet tesz egy ártatlan emberrel…– Liv ezt már nem hagyta szó nélkül.

– Ááártatlaaan? – kérdezte megrökönyödve. – Tudod, Dagi Joe, nem is tudom, kit fognak ezért elmarasztalni. Azt, aki elfut a nyomozók elől?

– Elfutottam, mert tudtam, hogy valamit megint rám akarnak sózni! – vágott közbe, mintha ezzel megmenthetné magát.

– Persze, hogy rád sózunk valamit! Jó pár évet, mint visszaeső! Nálad volt a reggeli rablásból származó bizonyíték! Még mindig érezzük! – húzta el az orrát a lány. – Biztos vagyok benne, hogy találunk nálad pár dollárt, amin Todd ujjlenyomata is rajta van! – vett egy mély levegőt a nyitott ablak felől. – Arról nem is beszélve, hogy a kamerafelvételeken egy ugyanilyen testalkatú ember látható, egy ugyanilyen kabátban. És ha ez még nem volna elég, a járásod simán elárult! Jobb lett volna, ha ellövöm a másik lábadat is? Szerintem örülj, hogy csak egy kocsiajtó ütött le.

– Nagyon kezdek fázni, hátrajön a huzat! Ha még meg is fázom, ezért is felelniük kell! – folytatta a kioktatást Joe, hátha valaki megsajnálja. – És elütöttek egy autóval! – folytatta, de erre Dereck közbeszólt:

– Dehogy ütöttelek el! Egyébként az őrsön mindenki tudja, milyen rosszul vezetek; biztosan nem láttam a padkát, mert mással voltam elfoglalva. Az ajtó meg sokszor kinyílik magától, de vagy nincs pénz, vagy nincs idő, hogy valaki megcsinálja – pillantott cinkos mosollyal a társára. Liv ezt egy hálás szempillarebegtetéssel viszonozta. Nagyon jól tudták, hogy ketten vannak egy ellen, így az nem győzhet. Minden bizonyíték az ő igazukat fogja szolgálni, és ha lesz bármi terhelő rájuk nézve akár egy térfigyelő kamerán, akkor is egy többszörös visszaesőt tartóztattak le. Legrosszabb esetben kapnak egy kis fejmosást a gyanúsított szeme láttára, de a háta mögött gratulálnak.

– Na, majd meglátjuk! Főleg, ha az egészségemet is veszélyeztetik! Ezért fizetni fognak – fröcsögte, és mondta volna tovább is, de megérkeztek a kapitányságra.

Óvatosan kisegítették a kocsiból, nehogy még ezt is felrója nekik. Pedig ez inkább azért volt, nehogy rájuk kenődjön a kabátját átitató bűzös folyadékból.

Az épületbe érve mindenki meglepődött a furcsa szagon; sokan kapkodva vették a levegőt, mások az ablaknyitási lehetőségeket keresgélték. Végighurcolták Dagi Joe-t az egész épületen, míg a kihallgatóhoz értek. Ott már várt rájuk a rendőrfőnök és egy kihallgatótiszt. Átadták a gyanúsítottat, és próbáltak mihamarabb lelépni, de a kapitány dörgő hangja megállásra kényszerítette őket.

– Preston, Rogers! Hova mennek? Mi történt? – vonta felelősségre a két nyomozót.

Liv minden egyes pillanatról becsületesen beszámolt, mielőtt főnökük Dagi Joe-tól hallaná. A kisboltban történteket; hogy hogyan jött rá, ki az elkövető; hogy hol keressék; és végül, hogy hogyan sikerült elkapni. – Dereck fegyelmezettsége nélkül nem sikerült volna, főnök! – állította határozottan, hogy neki is dobjon egy kis csontot. Erre a férfi alaposan kihúzta magát. Liv még sosem látta ilyen magasnak Derecket.

– Preston! – kezdte először higgadtan, majd egyre erőteljesebben. – Először is gratulálok, hogy végre sikerült egy piti rablót kézre keríteni! De! Ha ez így volt, ahogy elmondta, és a gyanúsított ezt jelenti, már megint megütheti a bokáját! Kellett ez? Nem lehetett volna máshogy? Megint a bíróságra akar menni?

– Nem főnök! – horgasztotta le a fejét. – Nemigen volt más választásunk. Bár le is lőhettem volna… – próbálta egy poénnal kiengesztelni Williamst, de az közbeszólt:

– Járókelőket is veszélyeztettek a manőverükkel! Mi lett volna, ha valaki más is megsérül? – Enyhébbre vette a hangnemet, mert rájött, hogy utólag már hiába idegesíti magát. Ha megbántja Livet, legközelebb nem lesz ennyire hatékony. Ha meg ilyen, akkor viselje a következményeket. Más nem sérült meg, a feltételezett tettes a kihallgatóban, végül is a történet ennél jobban nem végződhetett volna.

– Ügyvédet kér! – jelent meg a kihallgatótiszt az ajtóban.

– A fene sem gondolta volna! – válaszolta erélyesen a kapitány. – Hívjanak, ha nincs sajátja! Addig is kapjon száraz ruhát! A narancssárga jó lesz, hadd szokja! – mérgelődött! – De a ruhát, mint bizonyítékot, hagyják benn a kihallgatóban. Érezze csak az az ügyvéd, hogy milyen jó buli lesz ez!

A két nyomozó azt hitte, hogy ezzel vége, de nem így történt.

– Preston, az irodámba, most! – mondta ellentmondást nem tűrő hangon, ahogy a lány adott utasításokat Derecknek, majd még határozottan visszavetette a tisztnek:

– Szóljanak, ha megérkezett az ügyvéd, benn akarok lenni!

A tiszt bólintott.

2

Olivia fejében számtalan gondolat pörgött; lejátszotta oda-vissza, mégis milyen további fejmosást kaphat. Már ott tartott, hogy bármit elvisel, csak ne kelljen végighallgatnia. Ahogy tovább szeretett volna ezekkel a gondolatokkal játszani, megérkeztek. Williams előzékenyen kinyitotta előtte az irodája ajtaját. Székkel kínálta. Liv leült, de ekkor már nagyon rosszat sejtett, és az érzései szinte sosem csapták be. A kapitány helyet foglalt a székében, nézegetett még valamit a számítógépén, majd belekezdett:

– Preston! Tudom, hogy tisztában van azzal, hogy az egyik, ha nem a legjobb nyomozómnak tartom – kezdte. – De az utóbbi időben sokszor átlépett bizonyos határt. Ami nem is lenne baj, mert tudjuk, milyen, de így Derecket is magával rántja. – Liv egyetértőn bólintott. Tudta nagyon jól, hogy főnökének igaza van. Majd az folytatta: – Pont azt nézegetem, mikor is volt szabadságon.

Na, a lány ekkor már biztos volt abban, hogy mi fog történni.

– Liv, jót akarok. – Ritkán szólította így, tehát a pánikja még nagyobb lett. – Menjen el pár nap szabadságra!

– De főnök, én nem aka… – kezdte, de a kapitány közbevágott:

– Ha nem vette volna észre, ez nem felajánlás volt! Vegye inkább parancsnak! – nézett a lányra ekkor már szúrós szemmel. – Megérdemli, és kell is! Nagyon régen nem volt! Ezt a hetet, ha tetszik, ha nem, munka nélkül fogja tölteni. – Határozottsága a lányt is teljesen elbizonytalanította. Talán igaza lehet. Tényleg régen volt már szabadságon. De nem, nem akart.

– És mi van, ha ekkor ugrik be valami olyan ügy, amire ezer éve várok? Nem szeretnék semmiről lemaradni! – hadakozott.

– Ma kedd van. A hét hátralévő napjait kiveszi. Megígérem, ha valami olyan kiemelkedő dolog történik, azonnal szólok! – válaszolta erőteljesen.

– De főnök! Ezek itt az utolsó napjai nyugdíj előtt! Nélkülem szeretné tölteni? – próbálkozott tovább.

– Ez pontosan így van! Nyugdíj előtti nyugodt napok! – és az arca erre azonnal felderült. – Szeretném a társaságát élvezni, de valóban nyugodt napokat akarok. Az utolsó hetemre még úgyis megkapom, de akkor már itt lesz az új kapitány is. Ne rontsa el nekem ezt! – Az arca kissé esdeklővé vált. Bár még nem tudta, ki jön megüresedő helyére, de már nagyon várta. Végre pihenhet, azt csinálhat, amit akar, akkor, amikor akarja. Senki és semmi nem fogja ebben befolyásolni. Jövő hétfőn átadja a helyét, azon a héten még megmutatja, mi hogyan működik, át tudnak beszélni mindent, és ha nem jön közbe semmi, két hét múlva már messze jár…

– Ezt most komolyan gondolja, főnök? – vetette be az utolsó próbálkozását a lány, bár nem bízott abban, hogy a kapitány meggondolja magát.

– A leghatározottabban! Menjen, pihenjen, és értékelje át azt, amit eddig tett! – folytatta volna, de ekkor tájékoztatták, hogy Dagi Joe ügyvédje megérkezett, így mennie kell.

– Viszlát, Preston, a jövő héten! – azzal kiviharzott, mintha ez egy nagyon fontos ügy lenne. Ekkor esett le a lánynak, hogy a jelenlétével valószínűleg majd őt próbálja megmenteni, amennyire csak lehet. És bár nagyon rosszulesett neki a kényszerszabadság, a lelke mélyén tudta, hogy a kapitánynak igaza van. Fásultan és elgyötörve hagyta el az irodát a nyitott ajtón keresztül, amin Williams az imént oly gyorsan távozott. Még odabiccentett a titkárnőjének, majd elment megkeresni Derecket. Hirtelen nem találta. Amíg előkerül, elkezdte összeszedegetni a holmiját, amire most itt benn nem lesz szüksége. Váltóruháját jó rég nem vitte kimosni, az asztalfiók tele mindenféle maradék étellel. Legalább ez meglesz, mert máshogy erre nemigen venné rá magát.

Amíg pakolászott, falfehér arccal megjelent a társa. Próbálta sírás nélkül megkérdezni, vajon mi történhetett, és miért pakol:

– Liv, ugye nem? Mondd, hogy nem?

– Mit nem, Dereck? Mi a baj?

– Miért pakolsz? – Hangja még mindig remegett.

– Ne is mondd! Szabadságra lettem küldve, mondván, hogy pihennem kell! Érted? Kényszerszabadság! – mondta egyszerre elkeseredve és felháborodva.

Dereck ettől az információtól szemlátomást megnyugodott kissé. Minden megfordult a fejébe, ahogy látta a lányt rámolni. Azt hitte, ki lett rúgva…

– Ne aggódj már! Jövő hétfőtől megint hosszú időre nem szabadulsz tőlem! – mondta vigasztalón. Társa ettől szemlátomást még inkább kezdte visszanyerni a hidegvérét.

– És mihez fogsz kezdeni a fene nagy szabadságoddal? – kérdezte már egy kicsit jobb kedvre derülve.

– Még nem tudom. Most jut eszembe! Megírnád a jelentést helyettem is? – A fiú bólintott. – El kell mennem bevásárolni, mert semmi kaja nincs otthon. Este viszont tuti leugrom Liamhez a pubba. Végre egy este, amikor nem kell sietni haza, mert másnap munka van! – Ahogy kimondta a szavakat, egyre jobban érezte magát. Buli este, és holnap sokáig alhat. Ez egy kicsit jó érzéssel öntötte el. Rég volt már így szórakozni, és ma erre minden oka meg is van. Elköszönt Derecktől, odabiccentett mindenkinek, akivel kifelé menet találkozott.

A parkoló felé éppen azon gondolkozott, vajon előző nap hol is hagyhatta a kocsiját. Annyira máshol jártak a gondolatai, hogy észre sem vette, amikor elment mellette; teljesen el volt szokva saját kis ezüst női autójától. Munkában a szolgálati autót használták, ha meg valamiért valaki a háza felé ment, mindig elvitte. Dereck nagy bánatára, mert így neki kellett reggelente érte jönnie. De legalább így volt mivel hazamenni.

A háza közelébe eső áruházat célozta meg. Szerette azt az üzletet, szinte mindig ott vásárolt. A választék bőséges volt, bár erre nem is igazán volt szüksége. Mint minden kevés szabadidővel rendelkező ember, előnyben részesítette a mirelit és a készételeket. De a héten még lehet, hogy megváltja a világot.

Az áruházhoz érve azon gondolkodott, mivel is lepje meg magát a hét hátralevő részében. Annyira elgondolkodott, hogy szinte rutinszerűen kerültek a kosarába azok, amiket eddig is előnyben részesített. Mirelit pizza, sajtos makaróni, és egyéb készétel. Ahogy észbe kapott, szerette volna visszapakolni az árut, de aztán meggondolta magát: milyen jól fog ez jönni majd, ha végre újra dolgozhat. Erre a tudatra újra átfutott rajta a kellemetlen borzongás. Gyűlölte ezt a helyzetet, de megértette. Na, nem baj, majd Liamnél leereszt. Ebben a pillanatban eszébe jutott legjobb barátnője, Amy. Bár a munkája miatt sajnos nem sok időt tudtak együtt tölteni, de az a kevés bizony minőségi időtöltés volt. Főleg Liamnél. Lázasan kotorászni kezdett a táskájában, míg végül érezte, hogy megtalálta a telefonját. Nem tétovázott sokáig, azonnal hívta a lányt. A telefon hosszasan kicsörgött, majd kattant egyet, jelezvén hogy felvették. A vonal másik végén Amy szólt bele szinte örömittas hangon:

– Helló, kislány! Mi a helyzet? Ezer éve már… – kiabálta türelmetlenül.

– Szia! Én is örülök, hogy hallom a hangod! – vágott közbe Liv.

– Ugye nem történt semmi baj, hogy ilyenkor hívtál? – kérdezte barátnője aggódva. – Még tart a munkaidőd, ha jól számolom, bár most nem vagyok otthon. Elutaztunk Bennel az anyjához.

– Nem, ne aggódj, csak szabadságon vagyok. – A szavak hihetetlen fájdalommal hagyták el a száját. Majd töviről hegyire elmesélte, mi történt aznap, és miért nem dolgozik éppen. Hogy abban gátolják, amit a legjobban szeret. Hogy nem egy munka volt számára, amit csinált, hanem életre szóló hivatás. Ez volt az élete. Így Amyn kívül más ember nem igazán fért bele.

Amy sajnálkozva hallgatta végig barátnője szívszorító vallomását, majd válaszolt:

– Vedd úgy, drágám, hogy ebben a pár napban azt csinálhatsz, amit akarsz! Pihenj, kirándulj! Töltődj fel, és utána dupla ennyi energiád lesz elkapni a rosszfiúkat – vigasztalgatta a lányt, majd folytatta: – Gondolj csak bele! Nekem ezt a pár napot a leendő anyósommal kell eltöltenem. Már most érzem, hogy az idő csigalassúsággal vánszorog.

Liv lelki szemei előtt megjelent, ahogy barátnője egyfolytában forgatja a szemeit, jelezvén, hogy mennyire nem tetszik neki ez a helyzet. Erre a gondolatra még el is mosolyodott, de aztán hamar visszatért a jelenbe. Észbe is kapott.

– De kár, hogy nem vagy itthon! Át szerettelek volna hívni este, pont itt vagyok a boltban, megmondhattad volna, mit ennél. Főzhettünk volna valamit, és utána irány a pub! – közölte elkeseredetten.

– Várjunk csak! – kiáltott közbe Amy. – Hogy te meg a főzés? – A telefon hangszórója megtelt hangos kacagással. Livnek el kellett tartani a telefont a fülétől, még mielőtt tartós és súlyos halláskárosodást szenvedett volna. – Nem emlékszel a tavalyi esetre? Majdnem leégetted a konyhád! – A lány szavai visszahozták a valóságba, és tudta, igaza van.

– Na jó! Nem kell gúnyolódni. Azért is próbálkozom, hátha… – Amy nem bírta ki, hogy ne szóljon közbe:

– Melyikkel? A főzéssel, vagy a konyhád tűz általi fertőtlenítésével? – Erre a kijelentésre a két lány egyszerre nevette el magát.

– Vagy ez, vagy az! Legalább történik velem valami! – vágta rá Liv. Ezután teljes egyetértésben megbeszélték, ha a vacsora mégsem úgy sikerülne, még mindig van lehetőség Liamnél bekapni valamit. Ekkor eszükbe jutott, hogy oda sem tudnak együtt menni.

– Menj csak, Liv, és szórakozz! Megérdemled! – folytatta a gondolatmenetet Amy, majd fennkölt stílusban közölte: – Csak egyet ne felejts el! Ne rontsd el az eddig felépített színvonalunkat! – Liv jól tudta mire gondol a lány: ha ők ketten kirúgtak a hámból, azt még hetek múlva is jó szívvel emlegették.

– Most viszont elköszönök, mennem kell! Kitartást, drága! Majd találkozunk! Szia!

– Neked is kitartást, igen, majd mindent bepótolunk! Szia!

Liv szemlátomást nem volt elragadtatva, hogy ezt a pár napot egyedül kell eltöltenie, de legalább most van ideje mindent kipróbálni, csinálni. Most megteheti…. Amíg ezen gondolkodott, bedobált némi húst és zöldséget, gyümölcsöt. Kifelé menet elállták az útját olyan lányok, akik mindenféle terméket reklámoztak a bolt megbízásából. Valamiféle narancsszínű löttyöt próbáltak meg rátukmálni. Egy kis vitamin – gondolta, és elfogadta. Egyik kezében a hatalmas, barna tasak, másikban a gyümölcslé, így próbált kievickélni az üzletből. Ahogy kiért, sötétbarna haján megcsillant a napsütés, mely a bőrét is melengette. A tavasz ekkor szinte átjárta minden egyes porcikáját. A bolond időjárás ebben a hónapban nem meglepő – vélekedett. Április azért még mindig a bolondok hónapja… Hirtelen gondolataiban megjelent egy gyönyörű tópart, viháncoló gyerekek, boldog családok. Pléden piknikezve kínálták körül a finomabbnál finomabb szendvicseket, amiket otthon készítettek. Ám a kép hamar összetört, amikor úgy érezte, falba ütközött. Ezzel egyidőben átjárta testét a jeges felismerés. Érezte, hogy mellkasán végigfut valami hideg. Ez gyorsan észhez térítette. Egy kis elkalandozás, és máris kész a baj. Nézte, ahogy a gyümölcslé hatalmas foltot hagyva folyik végig rajta. Mintha vizespóló-versenyen lenne, csak nincs víz. Átázott ruháján átütő melltartója szinte meztelenné tette. De akkor most mi is történt? A kábulatból nagyon gyorsan felocsúdva vett észre maga előtt egy körvonalat. Egy magas, körülbelül 180 centis körvonalat. Beletelt pár másodpercbe, amíg teljesen kitisztult a kép. Meglátta azt a kék szempárt, amely már a pillantásával is próbált bocsánatot kérni. Barna haja tökéletesen keretezte arcát. Lazán kigombolt inge, ami betekintést engedett hibátlannak tűnő mellkasához, a zakóval inkább egy úriembert láttatott. Liv azonban most sem tudta meghazudtolni magát, és az események hatására érezte, hogy zöldes szemei villámokat szórnak. Gondolatban már kezdte összerakni, hogy milyen cifraságokkal fogja útbaigazítani az idegent. Mielőtt azonban szóra nyithatta volna a száját, megszólalt a férfi:

– Nagyon, nagyon sajnálom! Őszintén! Engedje meg, hogy kárpótoljam! Veszek még egy üdítőt! Miben tudnék segíteni? – Erős, férfias hangjában volt valami megnyugtató, amit még a lány sem értett igazán. De a hirtelen gerjedt haragja valamelyest alábbhagyott, helyette a kínos kétségbeesés vette át a szerepet.

– Nem, nem kérek másikat! – Érezte, hogy a napsütés ellenére fogai vacognak, mert a gyümölcslé igencsak hideg volt. Valahogy így érezhette magát délelőtt Dagi Joe. Na, tessék, visszacsapott a karma! – gondolta magában. Ekkor vette észre, hogy sötétbarna hajából is folyik a nedű. Az járt a fejében, hogy mérgelődhetne itt még egy darabig, de átértékelte, és a helyzet inkább lett komikus, mintsem lehangoló. Meglátta a benne rejlő lehetőségeket, és mosollyal az arcán folytatta:

– Még egy kis hajpakolást is kaptam! Nem árt neki egy kis vitamin! – nevette el magát. A férfi hirtelen elcsodálkozott, hogy az előbb szinte a pillantásával ölő nő egyik pillanatról a másikra megváltozott, és egy kicsit meg is nyugodott, hogy talán nem fog nekiállni veszekedni vele ezért. Nézte a nevető arcot, és azon kapta magát, hogy hosszasan elidőzött a gyönyörű képen. Ez a mosoly, ezek a zöldes szemek, a tökéletesen ovális arcforma, a csatakos haj, a foltos póló összképe lenyűgözően hatott rá. Szerette volna ezt a nőt megismerni, így elhatározta, hogy ezért mindent el fog követni. Ám még nem tudta, hogyan…

Észre sem vették, hogy körülöttük az emberek igencsak jót derültek a látottakon. Mindketten úgy érezték, mintha már találkoztak volna valahol, valamikor. Pár másodpercre megszűnt számukra a külvilág. A férfi tért először magához, látva a lány szájának remegését.

– Hadd adjam oda a zakómat! Látom, hogy nagyon fázik – és már vetette is le, majd a vállára terítette.

– Igazán nem szükséges, inkább gyorsan beülök a kocsiba és hazasietek – igyekezett a zakótól megszabadulni, hogy visszaadja. Közben érezte a férfi bódító illatát, amit a ruha árasztott. Szinte belekábult, úgy hatott rá.

– Akkor legalább a kocsihoz hadd kísérjem, majd ott leveszi. De mindenképpen kárpótolni szeretném, jóvá akarom ezt tenni – erősködött. Liv már nyitotta is a száját, hogy ellenkezzen, de beléfojtotta a szót:

– Szeretném este elvinni valahová… vacsorázni, vagy tulajdonképpen bármiben benne vagyok. Jó lenne, ha megismerne, mert akkor rájönne, hogy általában véve nem vagyok ám ilyen béna. – Itt megint elnevette magát, és a lány is vele tartott.

– Igazán nem szükséges ezért bármit tennie. Bárkivel előfordulhat! – búgta szelíd hangon, szinte kéretve magát.

– Nézze! A jóvátétel mellett azért van egy kis hátsó szándékom is! – kezdte, és a lány hirtelen ijedt arcot vágott. A férfi azonnal felismerte a helyzetet, és próbálta menteni a menthetőt. – Nem, ne értsen félre! Nemrég érkeztem ebbe a városba, még senkit sem ismerek, és azt hiszem, a lehető legjobb emberrel találkoztam össze. Tudja, ide szólított a munkám. – A munka szó hallatára Liv összerezzent. A férfi is csodálkozott, mi rosszat mondhatott, hogy a lány így reagált. Nem is kellett sokáig várnia a válaszra:

– Ha kérhetném, ne is említse még a munka szót sem! – közölte zaklatottan, majd folytatta: – Hogy megértse, miért reagáltam így… Azért van, mert pont ma küldtek kényszerszabadságra. Jó ideje nem voltam, és nem is akartam, úgyhogy ez most nagyon rosszulesett. Imádom a munkámat, a hivatásomat! Erre ez… – mondta lemondóan. – Így, ha megígéri, hogy elkerüljük ezt a témát, akkor szívesen megiszom magával este egy italt. Egyébként Liv vagyok.

A férfiből egy hatalmas levegőtömeg távozott abban a pillanatban, ahogy a lány beleegyezett, hogy találkozzanak. Olyan volt, mintha eddig végig benntartotta volna, amíg a válaszra várt. Nagy megkönnyebbülést jelentett ez neki. Liv. Még a neve is milyen szép, és illik hozzá – jegyezte meg magának. De bolond vagy, csak állsz itt, nyújtsd már a kezed, és szépen mutatkozz be te is – dorgálta magát.

– Colin vagyok! – és kezet fogott a lánnyal. Érezte, hogy egy kicsit ragad még az üdítőtől. Ezt nagyon sajnálta, de úgy tett, mint aki ezt észre sem veszi. – Esetleg ha kaphatnék egy telefonszámot, akkor a későbbiekben akár pontosíthatnánk is, hogy mikor menjek kegyedért. – Erre a szóra Liv megint csak összerezzent. Nem szerette.

– Én azt mondanám, feltéve, ha nem veszi tolakodásnak – kezdte, és a férfi kíváncsian nézett rá –, hogy ha az este egy részét úgyis együtt töltjük és megiszunk pár italt – nekem egyébként is ez volt a tervem –, tekintve a mai szörnyű napot… nem lehetne, hogy megelőzzük az illemet, vagy nevezzük bárhogy? Az első italnál úgyis meginnánk a pertut; ezt, ha nem gond, megelőzhetnénk. Akkor talán elkerülhetném azt is, hogy még egyszer „valaki” kegyednek nevezzen – fejezte be a gondolatmenetét. A valaki szót alaposan megnyomta, így nagyon hatásosra sikeredett, mert Colin elnevette magát.

– Részemről ennek semmi akadálya, és igen, igazad van, ez úgyis bekövetkezett volna. És elnézést a nem megfelelő szóhasználatért.

Igencsak derűs állapotban értek Liv autójához, a pici ezüsthöz. A színe ezüst volt, a lány pedig elnevezte – francia gyártmány lévén – Petit-nek, ami lefordítva kicsit jelent. Ezután számot cseréltek, Liv visszaadta a zakót, és az esti viszontlátásig elbúcsúztak egymástól. Colin elindult a bolt felé, de még visszanézett, mert biztosra akart menni, hogy ott van még a lány, és nem csak képzelődött. Régóta nem volt olyan nő, aki az első pillanattól kezdve ennyire felkeltette volna az érdeklődését. Egyáltalán nem is volt nő, hiszen a munkája mellett ezt nem engedhette meg magának. De érezte, a mai este más lesz. Nem tudta, hogyan fog alakulni, mi fog történni, de ez a nő kell neki! Mindig az első benyomás és az első megérzés híve volt. Nagy tapasztalattal rendelkezett ezzel kapcsolatban már más területen. Hitte, hogy most rámosolygott a szerencse, és már nem is bánta, hogy ezért a kisvárosért ott kellett hagynia a nagyvárosi, nagyvilági életet. Lehet, hogy itt talál rá az igazi boldogság?

A lány beszállt a kocsiba, majd a tőle megszokott stílussal ellentétben békés kocsikázásra indult hazáig. Közben végig a férfin járt az esze. Lehet, hogy mégis csak a legjobbkor jött ez a pár nap pihenő. Ha dolgozna, nem ment volna a boltba, vagy csak valamivel később. Ha dolgozna, nem lenne így ideje, még egy italra sem. A lehető legjobbkor volt jó helyen. Egy pillanatra pánikba is esett: Mi van, ha minden jól alakul, és Colin még találkozni szeretne, de ő a jövő héttől már nem nagyon fog ráérni? Nem kell mindig a legrosszabbra gondolni – szidta magát. Még az is lehet, hogy ez nem fog összejönni. Vagy tényleg csak azért akar találkozni, hogy csillapítsa a lelkiismeretét, amiért nyakon öntötte a gyümölcslével. Na, erre még jobban megijedt, és már kezdett azon agyalni, mivel rázza le a férfit, ha az hívja telefonon. Súlyos gondolatok voltak ezek, és a lány erre nem volt felkészülve. Hasonlóról még csak álmodni sem mert. Amíg ezek kavarogtak a fejébe, észre sem vette, hogy rutinszerűen hazavezetett, leparkolt, kiszállt, kipakolt, kinyitotta a lakása ajtaját, és belépett. Az előszobába lógó nagy tükör előtt megállt, és ahogy belenézett, a látvány rögtön visszahúzta a valóságba. Meglátta magát, és egy pillanatra elborzadt. A haja összeállva, kócosan, világos pólóján pedig ott virított egy hatalmas paca. Összességében szörnyű volt ránézni. Ettől újra eszébe jutott, hogy már biztosra veheti, hogy Colin csak azért hívta el, hogy jóvátegye, ami történt.

– Nyugi kislány! – biztatta magát a tükörben. – Nézd a dolog jó oldalát! Elmész vele, és jól érzed magad! Amúgy is elmentél volna, és ha már Amy nem ér rá, kaptál helyette egy Colint. Legalább nem egyedül kell menned. Mi lehet a legrosszabb? Hogy többet nem fogtok találkozni! Esetleg a boltban összefuttok? Na és? Élj a mának, és ne törődj vele, hogy mi lesz, vagy nem lesz holnap!