NYÍRÓ JÓZSEF

ÍME az EMBEREK!

HEGÉNY

1.

A csillag lezuhant.

A vezérkari tiszt csak a vállát vonogatta a képviselők kérdéseire, akik megdöbbenten bújnak bele a térképbe. Nem lehet többé szépíteni a dolgot. Magyarországnak vége. Niucs más hátra, csak a gyors menekülés.

- Várjatok! Beszéljük meg a dolgot!

Nincs mit megbeszélni. Elég volt az áltatásból, bódításból.

Kitámolygok az öreg Sopron romjai közé és nézem az utca furcsa, háborús hullámzását.

A németek vonulnak vissza az alig nehány kilóméterre levő országhatár felé. Komor sorokban recsegnek, dübörögnek a kövezeten a tankok, gépkocsik, űrház járművek rozogán, gyötrelmeden. Szennyesek, nyavalyások, tépettek. A hernyótalpak csikorognak, a kiéhezett lovak dongája kiáll. Az emberek feketék, fáradtak, durvák. Éjjel-nappal, tart ez a kiömlésük. Mit fáj nekik, hogy mi történik a vérben, tűzben, romokban heverő, kifosztott, tönkre tett, meggyalázott országgal. Egyszerűen sorsára hagyták, fel se pillantanak a szép múltú város romjaira, melyek alól holttestek szaga érzik.

Az emberek görbén futnak alattuk, mert minden perc bizonytalan. Folytonosan rajtunk a riadó. Pincebogarak lettünk és behúzott nyakkal hallgatjuk a bombasorozatok dübörgését. Utána a félelemtől részegen kuszunk a napvilágra. Dohos, nyomorult férgek vagyunk, kik nem merünk a holnapra gondolni. Hó, fagy, zimankók fogyasztottak egész télen, ínség, rideg, kilátástalan élet. Élettelen, sárga arcok merednek egymásra jó szóért, biztatásért. Sok halál elől menekültünk már. Romegerek vagyunk, kiknek szőrét lepörkölte a háború.

A város lakossága különben megkezdette rendes napi kivándorlását az erdőbe a bombázások elől. Nők, anyák sietve vonszolják kicsinyeiket, mások hátizsákok, meleg takarók alatt görnyednek. A félelem bomlott precessziója. Egész lényük figyel, hogy melyik pillanatban üvölt fel a sziréna.

Szerencsére a tavasz korán ébredt és erdő, mező menedéket nyújthat. Jól esik a sok fázás, rettegés, szigorkodás után elkábulni a napfényben, látni az első pillangók boldogságát. Hátha lassan kihajtunk mi is, mint a kiszáradt füvek!

Útnak eredek én is. Feleségem már előre ment.

Elhaladok a temető mellett, melynek útján elnyújtva fekszenek az utolsó bombázás halottai. Még nem volt, ki eltemesse őket. Mellettem emberek haladnak el. Egyikük azt mondja:

- Hát hiába élt Krisztus?

Másikuk azt mondja:

- Nem hiába!

Rejtett erők dolgoznak mindenkiben. Az emberek már csak szakadékok egymás mellett. Kímélet, könyörület, elnézés nincs. Ez már a nagy feloszlás, a végső zuhanás pillanata.

Közben lessük a terepet, hogy hová rejtőzzünk, ha hirtelen vadászgépek csapnak le ránk. Élesek az érzékek, mint az üldözött vadé.

Szerencsére már nincs messzi az erdő, ami ugyan veszélyesebb, mint a nyílt terep, de az ember már nem bírja visszahozni kezdeti, atavisztikus ösztönét,

A tűz is veszélyes ás mégis teszünk, ülünk mellette, mint a barlangi ember és mi is hátunk mögé hányjuk a lerágott csontokat.

Akárhová fordulok, mindenkinek a száján a kérdés:

- Ti mit csináltok? Mentek? Maradtok?

- Természetesen megyünk. Már meg is van a parlament szállása valahol Tirolban szép csendes, bombamentes helyen. Te talán itt akarsz maradni?

- Még nem döntöttem.

- Hát nem látod, mi vár rád?

Újra felsorolja az ismert szörnyűségeket, melyekkel naponta rémít sajtó, rádió, jegyzőkönyvek, szemtanúk. A dermesztő kegyetlenségeket, nők tömeges meggyalázását, ártatlan öregek, gyermekek lelövöldözését, primitív ösztönök ázsiai barbárságait, sírok feldúlását, tivornyákat halottak koponyájából, a zabolátlan szenvedélyek részeg tobzódásait.

- Erre a sorsra akarsz maradni?

Mégis nehéz rálépni az idegen földre. Senki sincs köztünk, akinek ne vonaglana bele a szíve. Viaskodunk, küzdünk önmagunkkal.

Vannak, kik az ország utolsó barázdájáról visszafordulnak. Különösen Erdély népe. Mennek vissza. Haza! Szembe a tűzzel, vérrel. Mi csomagolunk. Abbahagyjuk. Újból csomagolunk. Ismét abba hagyjuk.

Lépésről lépésre riaszt a háború.

Végül azzal vigasztaljuk egymást, hogy csak rövid időről van szó. Mihelyt vége a háborúnak, visszajövünk. Azonnal visszajövünk.’

Arra nem is gondol senki, hogy a háborún kívül egyébtől is félnünk kellene. Még azt hisszük, hogy legalább a puszta életet érdemes menteni.

Lassanként a népvándorlás visszaindul a városba. A veszélyes idő elmúlt. A nap már hanyatlik. Ilyenkor már nem jönnek az angolszászok.

Otthon azzal a hírrel fogadnak, hogy sietve el kell hagynunk az ország területét. Talán már el is késtünk a meneküléssel.

Most, hogy a fenyegetettség valósággá vált, hihetetlennek, képtelenségnek látszik, hogy pár nap múlva hontalan bujdosók vagyunk.

Az asszony a falnak tántorodik és olyan, mintha a halál csókolta volna meg.

- Tudtam én, hogy ez lesz a vége!

A rádió elvágja a szavát:

- Nagyriadó Veszprém! Nagyriadó Veszprém!...

A veszprémi kórházban van a fiam és ez ma már a negyedik nagyriadó Veszprémben.

- Istenem! - szenved az asszony és én nem merek szólani.

Minek is! Úgy sincs hitele a szónak. Csak a valóság van, hogy ott már a harcok a város szélén folynak. Mintha az én csontjaimat is kiszopta volna a halál...

Az asszony sir. Én fáradt vagyok. Céltalan és fölösleges.

Később beszól Téra:

- A kórházak, lazarettek már elmentek. A minisztériumok útra készen állnak.

- És mi van a mi vonatunkkal?

- A miniszter kijelentette, hogy nem tehet semmit, A hadsereg magának tartotta fenn az intézkedés jogát. Pár autóbusz volna, de nincs hozzá üzemanyag.

A szálló zsibong. A képviselő urak dühösek. A hírek mind riasztóbbak. Akárhogyan, akárhová, menni kell!

Ezekben a pillanatokban a maga meztelenségében mutatkozik az ország teljes felbomlása. Erőtlenül és tehetetlenül néz a végzete elé. Akadnak, akik a lehetetlent is megkényszerítenék. Valószerűtlenül világít a szemük.

- Az új fegyverek! Most már bevetik!

- Ugyan!

- Ha nem volnának új fegyverek, vagy ha nem őrült meg Hitler, már két évvel ezelőtt békét kellett volna kérnie. A német vezérkarnak tudnia kell, mi vár Németországra. Tehát vannak új fegyverek!

- Vakok, szerencsétlenek, álomlátók! Eltakarjátok szemeiteket, amikor az ország sírjába zuhan!

- Ezért felelni kell! - sziszegi valaki.

- Hát ide jutottunk! - búsul a harmadik.

Csak sejtjük egymást a sötétben, mert ma világítási zavarok vannak. Se fény, se tűz, se hit, se Isten!

Benn a rideg szobácskábán feleségem feldúlt idegekkel lesi, hogy mikor üvölt fel a sziréna.

2.

Két szemem két parázs. Az idegerő maradékát élem fel. Más is így van vele. A fehér szájjal szívott cigaretták füstjében sovány, sárga, dúlt arcok úsznak csontra meredten.

- Mégis itt kellene maradnunk!

Az asszony felcsillan, de mindjárt belátja, hogy nincs hol maradni. A szállóból azonnal kidobnának. Visszafelé nincs mivel menni. Mezők, utca köve lenne a párnánk, éhség és veszedelmek kísérőink. Maga előtt hajt a háború. Lépésről lépésre szorulunk. Rajtunk a véres, kormos ostor. Meg se kezdtük a menekülést, máris kimerültünk.

Éjfélután kettőig csomagolunk gyertya mellett, reggel öt órakor ismét talpon vagyunk.

Mégis megyünk. Az utolsó pillanatban sikerült néhány kocsit csatolhatni a pénzügy és iparűgyi minisztérium közös vonatához. Arra már nem futotta a tekintély, hogy nehány fuvart is kapjunk a csomagoknak. Aki reggel hét órára nem lesz a vonaton, az itt marad.

Magunk izzadunk, cipekedünk tehát és barrikádot emelünk a szálló előtt. A tömeg kárörvendve nézi. Zaj és fejetlenség. A szavazógép is szétesett. Tülekedés, zavar,' bizonytalanság, mert még sincsen vonat. Ez a hír. Mégis tovább emeljük, csúsztatjuk a nehéz ládákat. Hatvan felé járó, szemüveges legények.

Később kiderül, hogy mégis van vonat. Órák óta az asszonyok is lenn állnak az utcán, de öreg dél lesz, mire kivergődünk a pályaudvarra. Csak éppen teherkocsik nincsenek, amikre felrakodjunk.

Valahonnan kettőt kerítenek. Megrohanjuk.

Most már csak ülőhelyről kell gondoskodnunk. Az erre a célra kiküldött bizottság, - mint hallom, - lefoglalta magának az egyetlen másodosztályú kocsit. Anyáknak, gyermekeknek, aggoknak jók ezek a rozoga, piszkos, kiselejtezett kínzóketrecek is. Kimerülten hanyatlunk a kemény padokra és túlzsúfoltan szorongunk a piszokban.

Mindegy, csak már induljunk! Minden pillanatban jöhetnek a bombázók. Minden pályaudvaron a halál sétál ilyenkor. Remegve ülünk a helyünkön, félig menekülésre emelkedetten.

- Miért nem indulunk?

- Most rakják a Beszerzési Csoport anyagkészletét.

Két óra múlva a Ház irattárára kell várni.

Mindjárt este van, de még a két teherkocsit nem csatolták a vonathoz.

Hét óra.

- Induljunk már!

- Nem lehet, mert két parancsnok még hiányzik.

Később kiderül, hogy nincs a vonatnak személyzete. Nem bolond senki kockáztatni a bőrét.

Mozdulatlanul tovább heverünk a korábbi bombázások által elpusztított romok, bombatölcsérek közt a sivár pályatesten egy elfeledett, rozsdás sínpáron. Úgy érezzük magunkat, mintha csaléteknek kötöttek volna ki szándékosan a támadásnak. Tehetetlenek és kiszolgáltatottak vagyunk. Céltalan falevelek lettünk, melyeket ide-odadobál a szél. Az ország törvényhozó szerve vagyunk és egyetlen vasúti bakter se bólint felénk.

Még jó ez a lámpa nélküli sötétség. Legalább elfödöz a világ elől.

Március huszonhetedike és félnyolc. A város már az éccakai nyugalomra készülődik.

Ekkor hirtelen és élesen felüvöltenek a szirénák:

Nagyrjadó!...Nagyriadó!...

Felrettenünk és pillanatra magunk elé meredünk.

Hová fussunk? Merre meneküljünk?

A pokrócot és kis pénzünket magamhoz kapom és az asszonyokkal kiugrunk a vonatból.

Mereven, villámgyorsan tájékozódom az idegen terepen, ismeretlen környezetben. Körül néhány házrom, ami nem nyújt védelmet. A városba rohanni már nincs idő. Minden pillanat késő máris!

~ Jöjjön utánam!

Sötét emberalakok rohannak szanaszét. Lihegve bukdácsolunk mi is a göröngyökkel beszórt, szétszakgatott talajon. Tölcsér tölcsér mellett. Egyik sáros, másik vízzel telt. Szinte nyakunkat szegjük köztük.

Feleségem halál fehér, s szeme tele rémülettel.

- Siessen!...

Keleten már zúgnak az elad gépek. Tudom, hogy oroszok kis kötelékekben, de sokszor támadnak. Már nincs időnk eljutni az elad ép házakig.

Bele az első bombatölcsérbe!

Lebukunk.

Nagy, széles kráter. Legalább ötszáz kilós bomba marta ki a főidből.

Újabb menekülök gurulnak le az oldalán. Velük egy csomó gyermek.

Borzadva látom, hogy a holdvilág erősödik. Teljesen megvilágít és kiszolgáltat az is. Szeretném leütni az égről.

Mindegy. Lesz, ami lesz.

Az elad sztalin-gyertyák már ott lebegnek Sopron fölött és a sötét gépek felénk zúgnak.

A lélekzet is elfagy bennünk és testünk minden ízét odaszorítjuk a földhöz. Erőszakosan kicsinyítjük magunkat, hogy elvesszünk minden látás elől.

A gyűlöletes gépzúgás azonban elháríthatatlanul átjárja egész valónkat. Minden idegszálunkon végigremeg. Megszakítás nélküli halál-zaj. Talán az utolsó benyomás a földi létből. Pillanatnyilag minden más érzést és gondolatot kiírt bennünk. Testünkön érezzük a halál angyalának vasszárnycsapását és feleszmél bennünk a gondolat:

"Most! Most!"

Durva, erős robbanások siketítenek meg. Testünk megrándul, mint az eltiprott féregé és a belső zavarból nehezen villan felénk a futó öröm:

„Nem minket talált! Nem minket talált!..."

Alig mozdul azonban szemem az ég felé, újabb zúgás, újabb raj és újabb bombák. A lebegő sztalin-gyertyák közt gyilkos szitakötők zizegnek, szórják magukból a pusztulást, halált. Szemeim zölden villognak, fogaim felvicsorognak rájuk, mint a megszorított vadállaté.

Egyik raj tólünk jobbra, másik balra vette az irányt. Igaz, alig nehány méterre, de az már szabadulás. Legalább pillanatra.

Tehetetlenül várjuk magunkra a végzetet. Nincs mit tenni.

Csak azok a szörnyű sztalin-gyertyák ne volnának vészes szépségükkel, mindent leleplező ezüst fényükkel és bizonyosságukkal!

Feleségem hangosan imádkozik, kétségbeesett erővel szorítja kezeimet. Az Isten pedig nézi vergődését, epesztő megkínzását és továbbra is titokzatos, láthatatlan marad. A rettegésnek ezekben az emberentúli pillanataiban fellázad a gondolat:

- Mit akar? Miért tűri?

De vigyázat! Most éppen fölöttünk gyűlt ki a sztalin-gyertya.

Valósággal magához delejezi a nézésemet. Nem bírom a tekintetemet levenni végzetes útjáról.

Reánk!...Éppen reánk ereszkedik!...Nagy Isten!...

A bomba-tölcsér riasztóan éles fényben úszik. Az elejtett tűt meg lehetne találni benne. Mi pedig, pár, maréknyi ember, fekszünk mozdulatlanul, szívünk rémülten verdesi a földet és sehol menekvés! Most már fölöttünk is beteljesedik...

Csillag se rezdül, szél se mozdul.

A sztalin-gyertya pedig lassan közeledik. Szinte ránk csöpögnek vörös tűzcseppjei.

Alig kétszáz méter!

Most száz!...

Csak ezt a szörnyű fény-gömböt tudnánk valamiképpen elpusztítani!

Félig halálra váltan fohászkodik mindenki a gödörben. A vonat kerekei alól is idever az imádság.

Csend! Jön a bombázó raj!

Most fölénk száll!...

Szelidep, megadóan húnyom le szeneimet. Még bólogatok is a fejemmel:

„Látod, látod, te rettentő emberiség, mit cselekedtél!"

A robbanások elcsattannak. Homlokom a földhöz koppan, valami hirtelen a hátamra nehezedik. A halláson már-már túlmennek a dörejek, robbanások. Fold és kőtörmelék temet be.

Most! Most van végünk! Ebben a pillanatban?...

Testem nehéz, kínosan lerázom magamról a földet és nem hiszek a gyorsan beálló csendnek se...

Élek, de talán valamelyik testrészemet veszítettem el. Mondják, hogy ilyen állapotban nem érzi az ember.

Végigkémlelem kezeimet, lábaimat. Megvannak, nincs semmi bajom. Feleségem is megmozdul. Rettentiő fáradt és el lankadt.

Óvatosan felemelkedem és kinézek a kráter szélén.

A vonat fényben úszik.

„Ég!" - döbben belém, de nincs időm megfigyelni, mert újabb támadó hullámok jönnek.

- Vigyázz! Újra itt vannak!...

És így tart a feszült helyzet teljes óra-hosszat, már-már kibírhatatlanul, megszakítás nélkül.

Megmentett kevés holmink is valószínűleg elpusztult az égő vonaton.

Nem baj, csak az élet megmaradjon.

Az utolsó hullám tőlünk jobbra vág el, de mi tovább lapulunk. Bizonyosságot akarunk. Semmit se szabad kockáztatni!

Az őr zajait figyelem és sokára óvatosan felemelkedem.

A hold békésen legel az égen, a csillagok is nyugodtak, mintha semmi se történt volna. A vonat feketén áll .a helyén. Úgy látszik, a mögéje hullott sztalin-gyertya fényét néztem vonat-tűznek.

Egyszerre fájdalmas férfikiáltás hasít bele a levegőbe:

- Aranka!...Aranka!...

Az aggodalom minden gyötrődése benne van a hangban.

Egymást keresik a szétszakadt hozzátartozók. Nem érdekel. Az a fontos, hogy mi életben maradtunk. Mindenkinek az a fontos.

A város félől több tűz látszik. Egyik közel hozzánk. Vörös és szilaj.

- Aranka!...

Mi az ördögöt üvöltözik az az ember?

- Maradjunk még! Hátha visszajönnek? - aggódik a feleségem.

- Már nem valószínű, - mászom ki a tölcsérből.

Feleségem szorosan mellettem. Arca kísértetiesen világít. Megviselt és elborzadt. Túlvilági. ujjai remegnek, mikor előre mutat:

- Nézze! Ide csapott be!

- Fenét! - hazudok, hogy áltassam, hiszen pár méter és minket talál a bomba.

Így is bennünk él még. Pusztít még mindig a lélekben és idegrendszerben.

Állunk a kráter szélén magunkban, a puszta élet terhével, idegenül, már-már hazátlanul. Tér, idő, minden bizonytalan. Semmi kis árny az élet maga is a durva fények valóságában.

És ismét felüvölt a hang: - "Aranka!" - de túlharsogja a belénkdöbbenő újabb szirénahang. Lefújják a riadót.

Megkönyebhülünk. Aki megmaradt, tovább élhet. Hogy meddig? Mindegy. Minden pillanat csak nyereség.

Visszaindulunk a vonathoz.

A kocsikat átverték a repeszdarabok, de senkinek nem történt haja. Sigmondnak a kalapját ütötte át a vas a fején, a másiknak a hátán tépte fel a kabátot.

- Aranka!

Ki az, aki nem bír megnyúgodni?

Egyik pénzügyi tanácsos. - Ejnye, hogy is hívják? - Mindegy. Odatemette a ráomlott házrom. Most ássák.

- Szegény!

A részvét mögött érzem a titkolt örömet is, hogy nem mi jutottunk a sorsára. Ilyen az emher.

Becammogunk a kocsikba, mint, fáradt álmos gorillák.

Vékony, szürke arccal bóbiskolunk a fapadon. Mindent kiadtunk magunkból és észrevétlenül elnyom a nehéz álom. A súlyos, ráncos fejek támasz nélkül ingadoznak, töredeznek a törzsön. Erőveszítetten gyötrődik mindenki.

Két óra se telik el és váratlanul, kegyetlenül újból felüvölt a sziréna:

- Nagyriadó!...Nagyriadó! ..

Minden kezdődik előlről.

Éjfél után félegy.

A második támadás inkább a város ellen irányult, de közénk is hullott néhány bomba.

Már arra is képtelenek vagyunk, hogy beszéljünk róla.

Csak a tanácsos dolgozik még mindig az éjszakában, hogy kiássa a feleségét.

Már dereng a hajnal, de a romok nem engedik el a holttestet. Mindössze egy katona holtteste kerül felszínre.

- Itt kell lennie! A közelében! Segítsenek! Ne hagyják abba!

A segítő emberek azonban feladják a küzdelmet. Úgyis mindegy. Állítólag egy óra múlva mégis indul a vonat. A pálya szerencsére ép.

Lassan virrad, világosodik.

A vonat megelevenedik. Végre sikerült mozdonyvezetőt és fűtőt kapni. A mozdony életre kap. Füttyöget, szuszog, tolat. Felkapcsolja a podgyászkocsikat.

Végre reggel hét órakor lassan, túlterhelten megindul. Felsóhajtunk:

- Megyünk!

Ki tudja »erre, milyen sors elébe?

Átvergődünk a Déli Pályaudvar romjai, halomra hányt zűrzavara közt. Óvatosan, lépésben. A megpróbált város lassan elmarad mögöttünk. Elindultunk a hazátlanság útján. Nehéz érzések és gondolatok kínoznak. Magunk elé meredünk. Valaki megszólal;

- Ez a határ!

A fejek mélyebbre esnek.

Kezdődik bennünk a belső halál...

3.

Nagyszombat.

Vonatunk a Nienerwald közt hányódik. Itt is fakad már a tavasz. A bokrok bontanak. A fűzfák már boldogan mutogatják friss lombjukat. A fű zsendül, a gesztenye kövér, szurkos rügyei dagadoznak. A bükk is mozdul. Csak a tölgy zárkózott, szilárd és titkos. A nyírfa legényesen kinyalta magát. A forzicia talpig virágos, a nárcisz kedvesen köszön. A télen lesoványodott méhek ülnek rajtuk.

Kevesen veszik észre a feltámadásra készülő természet ébredését. Csak a vonat menjen, fusson, minél távolabb, minél gyorsabban. A gyűrött, beesett arcú menekülők tisztátalanul falatoznak a kocsikban. Mindjárt dél. A vonat elnyúlva ereszkedik be Tullnerhachba, a kis osztrák üdülőhelyre a színes villák közé.

Alig állunk meg, a mozdony két éles sípjelére ki kell rajzanunk a vonatból. Mire felmászunk az első dombtetőre, négy gép húz át fölöttünk. Feleségem árokba lapul. Néma, mozdulatlan. Lábainál nyugodtan isznak a méhek a rög közt csillogó vízből. Távol folytott bombarobbanások. A vasököl újból lesújtott. Csak mi rándulunk bele. A természet tudomást se vesz róla. A hegyek meg se moccannak. Szent és tiszta a levegő. A szántók fekete hasukat mutatják a napfénynek.

A mozdony visszafütyül. Az izgalom eha1. A szárazebédevők szája tovább kérődzik. Mások a fapadokon kucorogva pihennek. A’ háború és futás szennye rajtuk. A gyerekek menekülést játszanak. Aki nézi, beletorzul. Az órák egymásután tépnek ki az időből és a kimerült nap siet a hegy mögé.

Délután hat óra. Az otthoni feltámadás órája. Most indulnak a körmenetek. Fény és tisztaság, a lélek ifjúsága és illata, a szentség aranya, tündöklése elvonul szemeim előtt. Gazdag templomi ruhák, tömjénfüst, nagyhullámú orgonaszó, elrévült hívek, harangok, gyermekek csodálkozása és ujjongása. Békesség, nyugalom, ízelítő a túlvilágból.

A nép kitolul az ajtón. Tetemeitől adja ki magából az álleluját: „Feltámadt Krisztus e napon!..." Összemosolyognak: „Sikerült!..." Az udvarhelyi cigányhanda a Rákóczi-indulót játssza. Csattognak a zászlók, a diszszázad sortüzet ad. Még a temető kövei is fehérebbek. ..

Alig élem bele magam a hangulatába, szemben ülő társam álmában felhorkant leesett állcsonttal. Előre görbedt, szögletes, csontos fejében látszanak a vörösre dagadt szemgolyók. Tátott szájjal olyan gyötrött, elkínzott, mintha most köpte volna ki a lelkét.

Egy asszony csendesen sír, a férfiak rágják a cigarettát. Senki se emlegeti a húsvétot. Egyesek roggyant inakkal sétálnak a vonat mellett és gyűlölködve pillantanak egymásra. Gazság, hogy mások is élnek a világon!...

Német gépek pásztázzák végig a pályát. Dübögnek, dübörögnek a hegyek közt. Katonavonat csattog el megállás nélkül, mint a fergeteg. Utána még nagyobb a kietlenség.

Kimegyek a kocsiból és fel-alá sétálok a vonat hosszán felhalmozott emberpiszok mellett.

A hír, hogy két óra múlva indulunk, valótlannak bizonyul. Csalódottan, ingerülten készülünk lefeküdni a papírral, pokrócokkal eltakart ablakok mögött.

Az anyák álomba szidják a kocsinkba bezsúfolt tizennégy apró gyermeket, és ki hogyan tud, elhelyezkedik a csomagokon, kemény fapadokon. Alig férnek egymás testétől.

A földön próbálok vackot verni. Az órák nehezen telnek, ifjabb katonavonatok csattognak el mellettünk. A gyűrött, fáradt emberek fel se rezzennek. Az arccsontok kivilágítanak a többnapos szakáll keretéből. A horpadt gödrökben az elmúlás szürke bélyege terjed. Bárcsak egyszer már csend lenne a homlokom mögött!,..

A kocsik kínzókamrákká válnak, mihelyt elfekszünk bennük. Ki hogyan tud: ülve, kuporogva, földön, csomagok tetején, előre törött gerinccel imbolyogva, míg belefeketedünk a fájdalomba és testünkről lesorvad a maradék hús is. Nyakinaink megfeszült, színtelen hegedúhúrok, melyeken az ördög játszik, üsszepréselt szerveink szenvednek, ülepünk ráncos, sebes és szürke, mint egy fonnyadt elefánté, Álmunkban felnyögünk és a légvonatos kocsi belsejében vadul ugat a tüdőnk. Dagadt lábaink feszítik szét a cipőt, hiszen napok óta nem húztuk le, nem tisztítottuk. Magunkat, is alig. Legfelebb arcot mostunk' lavórból, szájból, patakból és az emberbűz megfertőzi a levegőt. Ruháink gyűröttek, szennyesek. Az élet és derű minden színe eltűnt róluk. Cigánysors ez:szabadság, függetlenség nélkül. Álon közben felnyaljuk a padlóról a port, piszkot, vagy horkolva szétfújjuk, mint kényes ló az ivóvizet. Ha valamelyik gyermek felsír, az ápolatlan, sárga fogak megcsikordulnak és tátott szájunkból kilátszik a bennünk élő ördög feketesége. Levedlettünk mindent magunkról, és körmeink alatt piszok sötétlik.

Éjfél után egy óra. ..Két óra.

Hiába erőltetem az álmot. A túlhajszolt test aludni is képtelen.

Felkelek és átvergődöm a szerte dobált embertestek, kezek-lábak közt ki a szabadba és felbámulok az égre. A fáradt koponya mögött gondolat se rémlik. Arra se vagyok kíváncsi, hogy milyen csillagok keresnek errefelé és Szentpéter ki öntötte-e már a tejet az égre.

Kis állomás, hegyek, szakadékok hallgatnak. Az erdők is csak halkan beszélgetnek. Később felugat valahol egy rekedt kutya.,

Állingálok, szédelgek, de ennek nincs semmi célja és visszabotorkálok a kocsiba, hogy elhullott társaim közé roskadjak, kik köröskörül erőszakkal nyújtják tovább ezt a nyomorult életet.

•

Az első húsvét idegenben.

Teljes fényében tárult fel a nap. Az erdők, nézők, fák, patakok, virágok és madarak ünneplik helyettünk. Az ember már eljátszotta ezt a jogát, ők nondják az allélúját és - vessünk keresztet érte, - Isten megengedte, hogy még meghallgassuk,

A kocsi is ma mintha barátságosabb volna, az emberek elviselhetőbbek. Igyekszik menteni mindenki valamit a régi világból.

A reformátusok istentiszteletre gyűlnek és feltör a zsoltár. Idegen világban magyarul.

Nehéz hallgatni, látni őket. Félre szaladok a közeli erdőszélre. Némán, ejtett fővel haladok a völgyben. Egy sárga citromlepke körüljárja a kalapomat. Fáradtan leülök a kis patak partján.

Milyen régen láttam erdei patakot! Ilyen szépet, tisztát, igazit, csobogót.

Belém gajdul a láttára Erdély. Megroskadok már az emléke alatt is.

Az asszony utánam jön és mellém telepszik.

Könnyűek vagyunk a földnek. Két madárka szállott pillanatra az idegen ágra, míg torkocskájuk ki lihegi magát.

- Vájjon élnek-e? Vájjon van-e húsvétjuk?...

Nem meri mondani, hogy gyermekeire gondol.

Én se szólok. Jobb így.

Csak a patak beszél.

- Szólj, patak, szólj!

Mögöttünk a mozdony ijedten két éleset füttyent.

Közvetlen légiveszély.

Elindulunk fedezéket keresni. A zsoltár is megszakad.

- Itt jó lesz! - mutatok egy vízmosásra.

Valahol a távolban bombák dübörögnek. Újra szétmarnak egy csomó életet és értéket.

- Elfagy a szívem! - panaszolja az asszony.

Kisebb-nagyobb megszakításokkal órákon át tart a távoli bombazápor,

Késő délután van, mikor vége a riadónak.

Senki se gondol már a húsvétra.

•

A viadukt közelében a vasúti töltésen heverünk és figyeljük a Wienerwald titokzatos hangulatát. Szó alig esik. A csend jár bennünk és rejtelmes neszek ülnek a fülünkben. Az elmúlt nap fáradtan gunnyaszt a szívünkben. Lassan szűnik, hummadozik, mint haldokló madár, hogy aztán végleg behunyja szeneit.

Egyszerre megrebben a szemünk.

A keleti szemhatáron, a hegyek taraja fölött széles, vörös fény lobban fel és megvilágítja a felhők fehér hasát. Haragosan erősödik, majd lassan halványodik, hogy később távolabb lobbanjon fel a hegyvonulat szélességében.

- Mi ez?

Rámeresztjük szemeinket és megdöbbenve figyeljük, hogy lassankint vörös lesz az ég alja, legalább ötven kilométer hosszan!.

Aztán ráeszmélünk.

A bennünket üldöző háború néz át a hegyeken kajánul, véres szemekkel:

- Utolértelek, nyomorultak!...

Még nem tette ránk a kezét. Ráér arra még. Csak rémít, élvez, lassankint fogyaszt elégedetten morogva, mint ahogyan a vad nyalja a vértócsa szélét. Nappal rejtőzik, alig mordul. Hadd higgyék az áldozatok, hogy megfeledkezett róluk. Az éjszaka azonban felkelti félelmetes ösztöneit. Alig száll le a sötétség, felhangzik az ágyúk ugatása, a robbanások döreje, látszanak torkolattüzek, villanások nyila1ása.

Már közelebb vannak az oroszok. A tekintetek különös fényében látszik az eltitkolt aggodalom.

Rémhírek suttognak végig a vonaton. Nyíltan is beszélik, hogy az oroszok Badenben vannak és most kerítik be Bécset. Mások bizonykodnak, hogy Sopront is visszafoglaltuk.

Az asszonyok azonban türelmetlenül riadoznak:

- Menjünk innen! Menni kell!

Előszűr leszidjuk a saját feleségünket, aztán a mások feleségét is.

A férfiakon is látszik, hogy gond rágja a májukat.

A sötétség se tesz jót senkinek.

Nyíltan beszélik, hogy a nagyszombati és húsvéti támadás szétverte a sanktpölteni vasútállomást és tizenkét kilométer hosszúságban feltépte a pályát. Napok kellenek, míg készen lesz az átmenő sínpár.

A türelmetlenség folyton nő. A mozdonyunk is eltűnik.

- Az osztrákok szöktették el! - beszélik. - Ők akarnak játszani az oroszok kezébe. Nem is fognak mozdonyt adni! Ezeknek nem kell Hitler, se Németország!...

A vezetőség telefonál Bécsbe, táviratokat fogalmaz, de végül kiderül, hogy pár napig maradnunk kell. Erre kiállunk az út szélére híreket lesni, szájat tátani.

Napok óta áradnak végig az országúton itt is a menekülők, különböző katonai alakulatok. Közép-Európa minden népe itt vándorol a szemeink előtt. Vonszolják hasukat Németország belseje felé gyalog és mindenféle járművön. Rövid feleletet dobnak oda a kíváncsi kérdésekre. Mások a fejüket se emelik fel.

Mi aztán a kapott híreken elrágódunk, dühösen veszekszünk, mint éhes ebek a kidobott csonton. Még a fogunkat is rácsikordítjuk egymásra. Hisztériák, lelki eltorzulások ütköznek elő és furcsa típusokra esünk szét, kinek-kinek az alaptermészete szerint.

Külsőleg is meglátszik a változás. Van, aki szakállt növeszt, gondozatlan, torzonborz hajat. Másik gyűrött és tönkrement ruhájú, amivel látszólag nem törődik. Cipőjén még soproni por vénül, de egész lénye azt kiáltja, hogy nagy és szent elhatározás megszállottja. A pusztában kiáltó, sáska-evő Keresztelő Jánost utánozza a harmadik, vagy böjtön szárított ciliciumos középkori barátok szikár természetfölöttiségét, amely az Istennek se tágít Isten közelségéből. Kiáltóan sovány, csont-bőr koponyája körül szanaszét haj leng és orthodoxnak induló, őszes szakáll csapzottan és új világszemléletet hirdetően. Nem a borotvaszappanuk fogyott el, hanem mély és titkos belső folyamatok sodra kapta el őket. A természetfölöttiség jött hozzánk háztűz-nézni.

Különben halálunk pillanatáig abból fogunk élni, amik voltunk, ha talán a tetűt tenyésztik is, kénytelenek vadászni rongyainkban. A méltóságos méltóságos, a grófból nem lesz szalonna, s az úr pokolban is úr.

- Nem igaz, kegyelmes uram?

Van gyomorbajos, ki folyton eszik. A középiskolai tanár egy élet belerőgzőtt kényszerűségével nevelni akar mindenkit. Az államtitkár úr szépeket mond a nőknek. Van titokban ivó, betegesen hallgatag, magánosan sétáló, csencselők és gyűjtögetők, kik mindent összehordanak. Másoknak falat kenyér se jut, de övék a félmázsa dohány, cukor, sonka, mák, zsák-krumpli és hagyma. Vesznek jutazsákot, kulacsot, csajkát és lámpabelet. Úgy érzik, hogy hivatást töltenek he és meg se látják, hogy alig pár méternyire a népek országútján földönfutók gyerekkocsiban tolják ki az idegen világba megmentett holmijukat, szétszórt családok hurcolják terhüket, országok omlanak össze és szörnyűségek hullanak a jövendő léptei elé.

Ki törődik most velük? Van még két egész kenyerünk, s a vonat hosszában vígan füstölnek a kis tüzek az ürülékek mellett. Tea fő és szalonna serceg.

A Wienerwald fölött még dühösebben felvöröslik a háború, sűrűbbek a lövések, élesebb az ágyúszó.

Ki törődik vele?

Étel! Meleg étel!...

•

A kocsiban csend van. Csend és szorongás. A mellek nehezek. Rémek járnak odakinn. Némán hallgatjuk a katonai autók szüntelen motorbúgását.

- Múlt éjszaka rosszat álmodtam. Istenem, már ide lőnek!...

Inger-roham omlik végig idegeimen. Szeretnék embert ölni. A nők alig bírják összezárni fehér szájukat. A feszültség fokozódik. Bizonyos, hogy valami súlyos dolog érik számunkra. Érzi mindenki. A tágult szemek falják a sötétséget és a homlokok mögött riadtan csapkodnak az elképzelések, félelmek. Mindent nagyítunk, torzítunk. Egyik gyerek sírni kezd.

- Mi az már megint?...Te vagy, Iván?

- Éjfélkor indulunk, de mindenki legyen készen a kocsi azonnali elhagyására is!

- Miért? Mi történt? Beszélj!...

Éles ágyúlövés. A szívek a torkokba ugranak.

- Az oroszok már a szomszéd községben vannak. Most lövik be magukat!

- Kuvik-beszéd!

Az izgalom egyikről a másikra ragad. A kézi batyuk gyorsan készülnek. A hátizsákok már rajtunk csüngenek. Mindenünket itt kell hagynunk. Azt a keveset is, mit országokon át magunkkal cipeltünk.

Mindegy. Az élet a fontos!

Nehezen telnek a percek. Semmi kiút, lehetőség. Mardos a bizonytalanság. Mi lesz, ha gyalog kell nekivágnunk az ismeretlennek? Öregek, asszonyok, gyermekek nem bírják. Ott hullanak el az útszélen. Ijedt, fehér szempárok tévelyegnek a sötétben. Mohón lessük, hogy valaki valami biztatót mondjon.

- Két perc múlva tizenkettő! - szól egy túlvilági hang. - indulnunk keltene!

- Mivel? Hiszen mozdonyunk sincs!

Senki se szól, mintha szemfedővel volnánk leterítve, de az agyak közködnek szakadatlan.

Erőszakosan tépem fel magam a helyemről és kimegyek tájékozódni.

A hegyek, erdők a sötétben közelebb jöttek és fenyegetőleg tornyosulnak. A vonat mentén bizonytalan és elmosódott alakok ólálkodnak.

Hirtelen szóváltás csattan fel:

- Add ide! Azonnal add ide!

- Nem adom!

- Megbolondultatok? - avatkozom a civódok közé.

Egyikük erdélyi. Nehéz teste vonaglik, melléből hörgés szakad fel. A kezében kézigránát. Otthon felesége van...

Zord dráma. Elfordulok, pár lépésre az új híreket sugdossák összedugott fejek.

Ürítenek mindent!.. . Almából verik fel a lakóságot. Minden pillanatban befuthat egy páncélos ék!

A túlsó sínpáron a lázárét rakódik inaszakadt sietséggel. Irigyen nézzük a befutott mozdonyát.

- Már egy óra!

Az állomásépületben keményen csatázik a főnökkel a vonatparancsnokság. Izgatott szóváltások, telefonálgatás. Mellette halkan hallatja hangját az éjszakában egy kis jelzőharang.

A pályatesten reflektor pásztázik végig. Nem tudjuk mire vélni és feszült fülekkel hallgatózunk a sötét erdők felé.

A kocsikban az álmukból felvert gyermekeket öltöztetik, akik az álom bódultságában nyűgösek, sírnak.

Végre beszalad a mozdony. Szenet vesz, parkol, s alig, füstöl.

Alig lélegzőnk fel azonban, újra megszökik. Vonatunk élettelenül fekszik tovább a síneken.

Újra kimászom belőle. Szorongó szemek vizsgálják a Wienerwaldot, az előfehérlő utat.

Éjfél után két óra.

Azzal verem az időt, hogy az erős holdfényben számba veszem a vonatot és csak most ijedek meg a tákolmány láttára. Hiszen ezzel valóságos istenkísértés minden lépés!

Kilencvennyolc tengelyes tákolmány. Szedett-vedett, ósdi kocsik, mindenféle típus és gyártmány. Valóságos zagyvalék. Múzeumából felvert, rozsdás vasszörny, amiben nagyapáink utaztak valaha. Éppen csak hogy összefűzték ókét. A fékek használhatatlanok. A kerekek kikopottak. Egyensúlyról szó se lehet. Az ütközőik útközben vadul pofozzák egymást. Csoda, hogy szét nem szakadt, szakadékba nem szaladt a hegyek közt. Összes személyzete eddig is a mozdonyvezető volt. Igazi halálvonat.

Mindegy, csak menjen, menjen már!

Fejem kóvályog a fáradtságtól, álmatlanságtól, átélt izgalmak miatt. Meg-megállok a magam számadására és kínzására.

Valamit tennem kell! Az idő telik és a következő pillanatban talán késő minden...Mégis leszállítom az asszonyt és erre jobbra átvágunk az erdőkön. Az égtájakat se ismerem ezen a vidéken, de valahol arra lehet a Duna...

Megtorpanok. Mégis meg kell gondolni a dolgot alaposabban! Nem sok értelme volna elhagyni a vonatot. Bízzuk a sorsra magunkat!

Különben is nehéz volna észrevétlenül eltűnni, mert már virrad, kél a nap. A világosság lassan mindent eláraszt. Az emberek megviseltek és úgy néznek egymásra, mint kárhozott kisértetek, kik elmulasztották az éjféli órát és kinnrekedtek a sírjukból.

A fény mégis gyógyít. A fűszáltól az emberig minden bízik öreg apánkban a napban. Pedig alig van már szusz bennük. Már csak az életösztön követelőzik. Ernyedtek, beletörődöttek vagyunk és fekete szemöregekkel nézzük a világot, mint a vakok.

Később, váratlanul valami meglöki a vonatot.

- Mozdony! - ugranak fel az emberek.

Bécsből jött, szinte észrevétlenül.

Reggel hét óra.

Már hinni se tudunk, a dalmán, szép tavasznak, szemmel.

4.

A mozdony alig bírja a túlterhelt vonatot. Küszködik, mászik, erőlködik, birkózik, kétszer is nekifut minden emelkedésnek. Minden pillanatban felmondhatja a szolgálatot. Az orosz pedig a sarkunkban. Kezünk a csomagon, hogy azonnal kiugorhassunk, ha menekülnünk kellene. Beleizzadunk a vonat erőlködésébe, s még a lélegzetünket is visszatartjuk, mintha ezzel is segítenénk rajta. A hegy pedig nő, ahelyett, hogy fogyna. Pedig az életünkért futunk.

A vidék gyönyörű, de kinek jut eszébe gyönyörködni a hegyek, völgyek, fák, erdők, szép vizek szépségében. Mi már kikapcsolódtunk az emberi élet áramából. A háború minden veszedelme, nyűge rajtunk. Pókszálon tart kezében a végzet. Rémek és veszedelmek vigyorognak ránk mindenünnen.

- Alig húztuk ki a lábunkat, pontosan a vonatunk helyébe csapott be a gránát! - jön a hír. - Az orosz páncélos ékek már a nyomunkban vannak.

Csak azt nem tudom, menetközben hogy kaphattuk a híreket.

A vonat megembereli magát, mintha rontás alól szabadult volna fel és begurul az állomásra. Belefeketedett az erőlködésbe és élettelenül elfekszik a síneken. Halálos volt neki ez a néhány kilométer.

- Tovább! Tovább! - sürgeti mindenki.

Az idő pótolhatatlanul telik, Minden perc megkínoz, a vonat pedig tovább ácsorog.

- Nincs tovább! - jönnek vissza az emberek. - Az előttünk levő alagutat éppen most robbantják fel. Az állomásfőnök nem vállalja a felelősséget.

- Ostobaság!

- Minden pillanatban várható a robbanás!

Zavar és elszánt arcok, vitatkozó emberek. Fegyverrel kell kényszeríteni az állomásfőnököt, ha másképpen nem megy. Elég volt a koldulásból.

A főnöknek engednie kell és a vonat áthúz az a-1agúton.

Egy magyar légelhárító szerelvény szintén áttör a nyomunkban és hozzánk csatlakozik kis, zsebbeli mozdonyával.

Csak lassú, afféle virágozott vonat vagyunk, de megyünk, haladunk, távolodunk a sikahh terepen és délután befutunk Sankt Pöltenbe.

- Nézze! - borzad ki az ablakon a feleségem.

A látvány felülmúl minden képzeletet.

Darabokra tördelt vasúti kocsik, a robbanások erejétől szeszélyesen összecsavart sínek, házromok tetejére feldobott mozdonyok, kiszakított belű tankok, tartályok, rengeteg vas; alkatrész, pillér, vasváz egymás hegyénhátán. Épületromok, falcsonkok, levegőben lógó háztetők és bombatölcsér sűrűn egymás mellett kilométer bosszant. A főld maga is belsejéig kitárva véresen, meztelenül, telve torz sebekkel, Össze-vissza dúlva. Feltépték és kidobták szerveit, titkait.

Minden kis részlet külön elképpeszt szeszélyes borzalmasságával. Elkárhozottak táncolták tönkre ezt a területet, melyet a szem hirtelen befoghat. Belénk fagy a szó és csak nézünk kidülledt szemekkel. Ravatalnak kijáró csendben bámulunk ki a vonat kitárt ablakain. Az egymásra öntött kövek alatt ki tudja hány emberélet aludt ki örökre!.. .Félek, hogy valaki felemeli a romfátyolt a szürke holttestek tömegéről.

Alig félórája nem akartak beengedni az állomásra és feketén feszültek miatta az arcok a haragtól, de most arra gondolok, bár tartottak volna távol, hogy sohase lássam ezt a szennyes valóságot!

A vonat előre tapogatózik a sebtében összeaggatott sinpáron és a romok közt dolgozó munkások, fegyencek, politikai foglyok felbámulnak ránk, mintha hatalmas holttetemen rágódó férgek pillanatra abba hagyták volna munkájukat. Színtelenek, soványak. Csíkos fegyencruha, rongyok és piszok lóg rajtuk. Kivert az emberen a saját szennye. A belőlük kiáradó gyűlölet körüllengi őket leplezetlenül. Mindenikük a maga tragédiáját hurcolja. Az emberiségnek nehéz kísértetei szegények, akikért valakinek egyszer felelnie kell. Különös részegség, a túlcsordult lélek kábulata látszik rajtuk, amint ott keringenek a szűkre vont vörös körben tétován, a vas és vér igája alatt. Nekifeszült arcokon, testükön fekete izomrostok merevedtek meg a szennyes bőr alatt, a félállati sorban.

Minden és mindenki fertőzött. Magam is. Állandó nyugtalanságban hányódom egyik végletből a másikba. Szüntelen vihar-állapotban vagyok és nem bírom már az „új világ", születendő' életrendszer vajúdását. Szakadék szakadék mellett bennem is, rejtett erők belső leszámolása, izgalma és küzdelme folytonosan. Égig érő lázadozások és hirtelen összeomlások váltogatják egymást. Túlsok, amit el kell viselniük és hiába futunk előle, míg véres buborékban ajkunkra ül a lelkünk.

Menjünk! Menjünk innen! Inkább a nyomaikat szagoló háború érjen utol, mint hogy ezt a képet látnám.

A vonat azonban tovább áll és mintha filmet pergetnének le előttem, kénytelen vagyok átélni a hatalmas bombázásokat, a lezuhanó robbanóanyagok, aknák, láncos bombák záporát, a sorozatok tűzestjét, a tűz, füst, por, égig szórt föld, repülő kő és vas, omló épületek zűrzavarát, az egész poklot, ami a magasból zúdult erre a szerencsétlen főlddarabra. Az átélt bombázások hitelességével szenvedem végig.

Már tíz óra! - rémülünk rá az órára.

Tíz órától kezdődik a bombázások veszélye és délben éri el tetőpontját.

Úristen, ha velünk is megismétlődik, ami itt történt!...

Kifut az erő a lábunkból az örömtől, mikor durván előre ránt a mozdony.

Hova visznek? Mi lesz velünk?

Senki se tudja.

Vonatunk késő útszéli csavargó, irány, cél nélkül. Bőven van ideje és nincs rendeltetése. Amikor és ahol tetszik, ott fekszik el az úton. Senkinek se kellünk. Mindenhol teher, veszedelem vagyunk. Minden őrháznál félre szidnak az útból gazdátlan mellékvágányokra és minden állomás bosszankodik, hogy még életben vagyunk.

Soha szeszélyesebb utat. Néha neki rugaszkodunk és majdnem szétrugjuk a pályát magunk alatt. Egy óra múlva pedig már mozdonyunk is ki van hűlve. Félnapokig elfekszünk újra. Ha mégis tovább visz az Ördög, a vasutasok utánunk köpnek. Valószínűleg ez a „kivételes bánásmód", amellyel otthon hitegettek. Bezzeg minket nem fogadnak nagy hűhóval, mint mi minden idegent, ki közénk tévedt. Széket törültünk az ülepe alá, a nyelvén beszéltünk, kanári madarat akasztottunk az ágya fölé, csakhogy jó szájíze legyen. Az elad revansnál pedig egyik menekült magyar vonat a másik mellett hányódik és várja, hogy a fű benője a kerekeit.

Egyetlen gyönyörűségünk, ha valamelyiket megelőzhetjük. Erre azonban ritkán kerül a sor. A mi rendeltetésűnk - úgy látszik - csak annyi, hogy minden kis bakterházat körül piszkoljunk és magunk után hagyjuk ottlétünk csalhatatlan jegyeit.

Különben derék, a légynek se ártó, egyszerű emberek vagyunk, akikről az a kevés politika is lefoszlott, amit a pártokban ránk aggattak. Saját boltocskánkat is alig bírjuk viselni és nem jajdulunk fel a gyönyörűségtől a melkí apátság láttára. Mutathat nekünk már akármit a művészet és történelem. Egyetlen vágyunk - levetni a nyolc nap óta rajtunk rothadó ruhát és hogy ne kelljen nyögve elkeveredni ebben a kínzó ketrecben az álom nélküli vaggon-padlón és órákon át hallgatni az elhasznált levegőbe belefújt szuszogásokat, előre meredő orrok és ernyedten lógó szájak, testek őszinte zaját.

Valószínűen a többiek is lázálmokat látnak fürdőszobákról, képekről, könyvekről, szőnyegekről, tisztaságról, színházról, rádióról, kultúráról, mert nagyrészüknek könnyebb szentnek lenni, mint parasztnak es nem ilyen utazásokhoz szoktak hozzá, feldúlt, árvízhajtotta kocsikban.

Igyekszem alkalmazkodni a helyzethez, de még nem tudok nyersen, eredetien káromkodni, kénköves szájjal, hogy láttomra a fiainak táplálékot vívő madár elejtse a hernyót és nem tudom kajánul megütögetni a nyolcvan éves báró hátát, ki szerényen maga elé mered a lócán, mintha a családfáján gondolkodnék: - „Na! Mi az, öreg? Hogy ízlik a demokrácia?"

*

Az állomásfőnökök úgy bámulnak ránk, mint a kísértetekre. Nemhogy utasításuk, sejtelmük sincs rólunk. Aggódva nézzük a deszkadarabra felrajzolt térképünket: Meddig tart még megpróbáltatásunk?

Kenyerünk nincs, élelmünk elfogyott, német katonáktól koldulunk cigarettáért. Sehol egy kotty-teát se adtak, élelmiszerjegyünk nincs, hogy pénzzel vehessünk valamit.

Egyik gubbasztó majom a ketrecben megszólal:

- Féltizenegy. Egy óra múlva Linzben leszünk.

- Mindig a légi veszély idejére visznek be a nagyobb állomásokra. Kiszámítottam...Miért nem utazunk éjjel?

- Mert éjjel a németek utaznak és nem a „génibeütés Volk". A „Herrenvolk", szakadjon meg a nyaka, aki kitalálta!

A másik kocsiból áthozzák a hírt, hogy Linzben mégis megkapjak irányításunkat és meleg ebéddel is várnak. A minisztériumoktól is megválunk. A pénzügy egy otthonba. ..Minket falvakba helyeznek el csoportonkint.

Különösen a meleg ebéd érdekel. Kidre élvezzük. Ízeket váltogatunk a nyelvünkön. Mosolygunk és mindenkinek megbocsátunk...Mikor is volt a linzi béke?... Fontos, hogy húst is osszanak!.. .Kissé körülnézünk a városban is. Mi úgyis csak óvóhely-tanulmányúton voltunk Németországban.

Hogyan? Már Linz?

5.

Sovány hasunkat neki dűllesztjük az ablakoknak, hogy lássunk is valamit. Pontosan belefutunk a szirénaüvöltésbe. Bőgnek, jajgatnak az egész városban torkuk szakadtából, hosszan, idegtépően, vadul.

Felugrálunk. Nézem, hogy Iván hogyan rakja zsebre apró gyermekeit, - „Meleg ebéd!" - rémlik át az agyamon és nekiszegzem fejem a veszedelemnek. A mozdony vészjeleket ad és tipeg, tévelyeg a pályán, mintha egérlyukat keresne. Aztán feladja a küzdelmet és megáll.

- Kiszállni! - üvöltik.

A lépcsőkig se jutunk, újra ordítják:

- A kocsikban maradni!

Megtorpanok. Mi az ördögöt csináljak? Menekülő emberek képe villan el szemeim előtt. Sokan kirajzanak mégis a kocsikból. Előre görbedt testtel futnak, bukdácsolnak. Egyesek földre vetik magukat, vagy elestek. Hadonászó vasutasok kiabálnak, de a zűrzavarban egyetlen szót se lehet érteni. A vonat megrázkódik, mintha mégis menni akarna, de ismét visszahökken. Feleségem a hátam mögött sírva beszél, de nem tudom, hogy mit. Nyomorultan cikázik ezerfelé a gondolatom és nem tudom miért, hogyan, kilendülök a perronra. Alig ötven méter az állomás...

Késő!!

Éles géppuskatűz csattan fel, amibe gépágyúk ugatnak bele.

- Tiefflieger! - sikoltja egy nő borzasztó élesen.

Fejemet a nyakamba húzós és meggyökerezve várom a becsapódó lövedékeket. Tehetetlen célpont vagyok a nyílt terepen. Nem merek hátra nézni, hogy mi van a feleségemmel, csak várom a jellegzetes ütést, hogy egyszer (mindenkorra kiejtsem kezemből a táskát, amelyben az asszony szerint a legszükségesebb holmik vannak. Vájjon, ha meghalok, látni fogon-e a meztelen halált, mint egyik rövid gatyámba új szórakozásra indul. „Linzi béke" - sziszegnek a golyók és két vadászgép elhúz fölöttem. Még látom, hogyan vágnak le, érzem a propellerek szelét, aztán egyszerre mindennek vége, félóra csend. Vagy csak szünet? Ezután jön a bombázó raj?

Feloldódom és hosszú ugrásokkal én is futni kezdek. Megkerülöm az összetorlódott embergomolyt és hirtelen nyílt terepen találom magam. Valami kaszálófélén. Majdnem felrúgok egy remegő nyulat és a nyomába eredek a közelben sötétlő fák felé, ahová a menekülök tartanak. Köztük van valószínűleg a feleségem is. Többször kiáltom a nevét, hogy megnyugtassam lelkiismeretemet. Sok idő azonban nincs. Minden pillanatban zuhoghatnak a bombák.

- Vissza! Indul a vonat! - üvöltik.

Hadd menjen. Idő se volna már utolérni.

Csak most jut eszembe, hogy tulajdonképen miért maradtam életben?

- Kusti!...

Egy kóbor fekete kutya szaglássza a nadrágomat és makacsul követ. A bőre még lúdbőrös az ijedtségtől és bennem bízik. Együtt vizsgáljuk az eget aggodalmasan, vesszük szemügyre a terepet, ballagunk a közelben levő ház ablaka alá, hogy meghalIgassuk egy bömbölő rádió légijelentését.

Szerencsénk van. Csak Tirolban és Délhajorországhan van ellenséges légi tevékenység.

Már azt se bánon, hogy orrunk elől elfüstölt a vonat, Utána toronyiránt!

Nehány lemaradt magyar csatlakozik hozzánk. A kutya irigyen rájuk vicsorodik, elmarja a közelemből. Kisajátít magának.

- Menj az ördögbe! - riasztom. - A veszedelem elmúlt és semmi értelme, hogy tovább is összetartsunk... Mit bénulsz? Ez nálunk így szokás, a marakodást pedig nem tanuljuk tőled. Nem hallod, hogy ezek a derék emberek máris azt beszélik, hogy nincs betevő falatjuk, Budapesten állítólag százezrek halnak éhen, ez az „úr" pedig a kutyáját is elmenekítette...Tágíts tehát, míg oldalba nem rúglak!

A kutya elmarad. Áll és gondolkodik, néz, míg alakunk megkisebbedik. Ekkor körül forgatja fejét a világban és utánam iramodik.

Elnyálkásodik a lelkem ennyi ragaszkodás és önzetlenség láttára, de meg kell mondanom neki az igazat:

- Szép, hogy visszajöttél, de rosszul számítasz. Reggeltől estig szagolhatsz, de a mindennapi kenyeret ki nem érzed belőlem. Se a magad, se a magam számára. Csak olyan útszéli vándor vagyok én is, mint te. Maholnap egy légy se lakik jól az arcomon...Mégis kitartasz mellettem? Érdek, kényszer, haszon nélkül? Ilyen hihetetlenre is képes volnál?

Nézem az alázatosan lehajtott fejű ebet és felvillan bennem a harag:

- Átlátok rajtad, te kutya? Meg akarsz szégyeníteni! Megérdemelned, hogy lelőjelek! Hogy egy ilyen koszos eb fölébe kerekedhessék az embernek?...

Dölyfösen törtetek előre és hallgatom egy pesti vasutas történetét, hogyan vergődött idáig. Az éhről meg is feledkezem. A mellettünk veszteglő vonatról azonban leszól egy katona:

- Szép kutyája van!

- Tetszik?.. .Magának adom!

A katona lenyúl és a nyaka-bőrénél magához rántja az ehet. Már indulnak is tovább.

Ma is látom a szomorú, vádoló szemeket, amelyeket ez a nyomorult, kóhor kutya le nem vett rólam, míg el nem tűnt az első kanyarodónál.

Mire utolértük a vonatot, már gyűjtötték a cigarettákat a légelhárító katonák számára, kik a támadó gépek közül kettőt lelőttek.

Hallgatom az utasok örömét, elbeszéléseit és szó nélkül szedem elő az adományt.

Nagyobb dolog történt velem, mint az egész mély támadás, lábaimhoz hevágódó lövedékek.

Azok után mindössze nehány lyuk maradt a mozdonyon, nehány kocsin.

6.

Esze volt a wellsi állonásfóböknek. Nem várta meg, hogy a szokásos módon körülhatároljuk az éjjeli szállást, már este útra tett. Egész éjjel vonszoltuk magunkat, mint egy elütött derekú kutya. Míg a mozdony meg nem unta. Hiába őriztük, hiába tömtük a mozdonyvezetőt konyakkal, cigarettával, gratuláltunk az kiváló női munkaerőhöz, mégis megszökött. Szerencsére másikat kaptunk helyette. Nem valami góliát acél szörnyet, csak amolyan félig kiégettet, kérges tenyeret, hamnas hasút, amely kazánkőről panaszkodott. Munkakedve nem volt és inkább üdülni jött a kies helyre, háttérben a havasokkal, melyek a felkelő napban szembe tündököltek. Öreg munkás volt, bizonytalan jövőjű, mint mi, vagy a még el nem ítélt lelkek Szent Péter előszobájában.

Éhes vagyok és megeszen az utolsó kenyérdarabot, félig lerágott szalonnabőrt. Néhányan a reggeli harmatban sóskát szednek a legelőn és savanykás nedvétől böfögve, bambán néznek maguk elé. Az élelmesek cserekereskedést űznek, mint a vadnépek. Meg se várják, hogy a vonat megálljon, megrohanják a falut, tanyákat, s mire a többiek ráeszmélnek már övék minden tojás, kenyér, vaj, tej. Amíg te sírsz, hogy hitelleveledet sehol se váltják be, az ő zsebükben már ott lapul a márka és a titokban megszerzett élelmiszerjegyek. Kétezerért is befeküdnek olyan házba, amelyben ők már voltak és még szórakoznak is a káromra.

Feladom a harcot és inkább megyek a kövekkel barátkozni, míg a mindennapi légiveszély miatt ki nem vontatnak két dombvonulat mögé, a veszélyzónán kívül. Biztonságból mégis megkérdezzük a mozdonyvezetőt:

- Ugye kérem, itt nem dobnak ránk bombát?

- Magukra? - röhög a vasparipás és megvetőleg megvakarja bolyhos melle-szőrét. - Na, üljenek fel, mert megyünk.

- Hová?

Újabb feleletre nem méltat.

Pár perc alatt elérjük az új stációt. Olyan kis állomás, hogy a vonat el se fér benne. Írre egyszerűen kettészakítják és a felét neki mulasztják a világnak. Mi itt maradunk.

Más gyanús jelek is vannak, de leggyanúsabh, hogy nem tanácskozunk. A sűrű megbeszélések egyetlen éltető esőnk. A nap és éj minden szakában összejövünk, fontoskodunk, riasztgatjuk egymást. Félre eső helyeken dugjuk össze a fejünket, vasúti lámpák beteg fényében csoportosulunk, mint idétlen éjjeli lepkék és felesküdő, ádáz árnyékot vetünk a földre. Minden elképzelhető állást betöltöttünk. Van vonatparancsanokunk, annak helyettese, megbízottja. Minden kocsinak külön parancsnoka, a fülkéknek szintén, ügyeletes tisztje, külön légószervese és mindenkinek helyettese, megbízottja. Akinek semmi se jutott, az éjjeli őr lesz és köteles éjszakákon át hallgatni a tanácskozók mellbeteg, rekedt basszusait. A dühös szemek zöld szentjánosbogarak. A sejtelmes világításból sovány fejek és ökölnyi ádámcsutkák ütköznek elő puritánul és önzetlenül, Mintha Assisi Szent Ferencek és Savonarolák volnának zilált tót hajjal és evangélikus hiten. A kutya ne ügyelt itt senkire, de mindenki tovább rágja a saját láncát.

Nem tudósok határoznak, mert feleségen azzal a különös kívánsággal jön, hogy két inget és két gatyát öltsek magamra. legalább ez maradjon meg, ha mindenünk elpusztul. Kezembe nyomja a két ruhadarabot és neki indít az ismeretlen vidéknek, hogy szemérmesen magamra öltsem. Azzal se törődik, hogy én most vonatőr vagyok.

Belegázolok tehát a mezőbe, a bő harmatba és élhetetlenül körülnézek. Hervadt tagjaimról sarkamhoz hull a nadrág, de hirtelen visszarántom, mert a mozdony füttyent.

- Csak légiveszély! - küld vissza a feleségem.

Végre az én ajkam is lefittyen és fogaim rávicsorognak a sötétségre.

Kivételesen szép ez a mai reggelünk. Az ég tele fénnyel, tisztasággal, pacsirtaszóval. A sarjadó búzatáblák, füvek, fák érzékeny levélkéi reszketnek örömükben. A bogarakat is mintha frissen lakkozták volna. A vizek szikráznak, s a finom csendben cikázó lepkék röptét is hallani. Az elszórt tanyák vörös feje lángol a fák között. Parasztok, nehéz haverinek krumplit ültetnek, tavaszit vetnek. Az istállókból kihallszik a kivágyó barmok bőgőse. A láthatár szélén hegyvonulatok állanak a messzeségben. Súlyos testük mintha megnemesedett volna. Isten sétált az éccaka rajtok. Alattam a vonatunk nyújtózik, fölöttem ültetett fenyőerdő ontja az illatot.