Jane Goodall

és Douglas Abrams

A REMÉNY KÖNYVE

Túlélési útmutató veszélyeztetett bolygónk számára

A mű eredeti címe: The Book of Hope

Copyright © Jane Goodall and Douglas Abrams, 2021

A Marsh Agency Ltd. engedélyével

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető

Fordította: N. Kiss Zsuzsa

Néhány a könyvben megjelenő személy nevét és azonosításra

lehetőséget adó vonásait a szerzők megváltoztatták,

ahogy egyes események dátumát, helyszínét és részleteit is.

Tilos a kiadvány bármely részét

a kiadó írásos engedélye nélkül

adatrögzítő rendszeren tárolni,

elektronikus, mechanikus,

fénymásoló vagy más technikai eszközzel

sokszorosítani, illetve terjeszteni!

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Szerkesztette: Tűrk Rita

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítófotó: Morten Bjarnhof

Korrektor: Kalocsai Judit

E-book: Scriptor Kft.

ISBN 978-963-614-041-0 (papír)

ISBN 978-963-614-042-7 (epub)

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel

az animuscentral.hu webáruházban

Anyunak, Rustynak, Louis Leakey-nek

és Szürkeszakállú Dávidnak

JANE GOODALL

Szüleimnek és Hasan Edward Carollnak,

és mindenkinek, aki küzd, hogy reménye legyen

DOUG ABRAMS

REMÉNYRE HÍVÁS

Sötét időket élünk.

Fegyveres összecsapások a világ számos részén, rasszista és vallási diszkrimináció, gyűlölet-bűncselekmények, terrorista merényletek, a szélsőjobb nemegyszer erőszakba forduló tüntetéseket, tiltakozásokat szító előretörése a politikában. A gazdagok és a szegények közötti szakadék egyre szélesedik, ami haragot és feszültséget gerjeszt. Sok országban támadják a demokráciát. Ráadásul a Covid19-járvány világszerte rengeteg szenvedést okozott, számtalan életet követelt, munkahelyek elvesztéséhez és gazdasági összeomláshoz vezetett. Ám ennél is nagyobb az éghajlatváltozás időlegesen háttérbe szorult problémája: fenyegeti a jövőnket, sőt az általunk ismert földi élet minden formáját.

Az éghajlatváltozás nem jövőbeni spekuláció – már most érezteti hatását az egész bolygón a változó időjárási viszonyok, az olvadó jég, az emelkedő tengerszint, a katasztrofális erejű hurrikánok, tornádók és tájfunok által. Súlyosabbak az árvizek, hosszabbak az aszályok, tűzvészek tombolnak szerte a világon. Első ízben észleltek tűzvészeket a sarkkörön túli területeken is.

„Jane közel kilencvenéves”, gondolhatja az olvasó. „Ha követi a világ eseményeit, hogyan képes a reményről írni? Nyilván vágyálmokat kerget. Nem veszi tudomásul a tényeket.”

Dehogynem veszem tudomásul. És bevallom, sok olyan nap van, amikor elkeseredem. Ilyenkor hiábavalónak tűnik a társadalmi és környezeti egyenjogúságért, az előítélet, a rasszizmus és a kapzsiság ellen harcoló megannyi ember erőfeszítése, küzdelme, áldozatvállalása. Olyan erők tombolnak körülöttünk – kapzsiság, korrupció, gyűlölet, elvakult előítélet –, hogy talán balgaság azzal áltatnunk magunkat, hogy győzelmet arathatunk fölöttük. Érthető, ha néhanapján úgy érezzük, arra vagyunk ítélve, hogy tehetetlenül nézzük végig a „nem bumm-mal, csak nyüszítéssel” (T. S. Eliot)[1] érkező világvégét. Az elmúlt nyolc évtized során tapasztaltam épp elég borzalmat, mint a 9/11, az iskolai lövöldözések, az öngyilkos merényletek, és persze a kétségbeesést, amelyet az ilyen szörnyű események kiválthatnak. A második világháború alatt nőttem fel, amikor azzal kellett szembenézni, hogy Hitler és a nácik lerohanhatják az egész világot. Átéltem a hidegháborús fegyverkezési versenyt, amikor a termonukleáris holokauszt valós veszélyt jelentett, és megannyi konfliktus rettenetét, amikor milliókat kínoztak meg és ítéltek halálra. A hosszú élet velejárója, hogy számtalan sötét időszakon mentem keresztül, és tengernyi szenvedésnek voltam tanúja.

De valahányszor rám tör az elkeseredés, eszembe jut az a sok csodálatos történet azoknak a bátorságáról, elszántságáról és állhatatosságáról, akik szembeszálltak „a gonosz erőivel”. Merthogy nem tagadom a gonosz jelenlétét köztünk. De mennyivel erősebb és inspirálóbb azoknak a hangja, akik felveszik vele a harcot! Még ha az életükkel fizetnek is, hangjuk bennünk visszhangzik akkor is, amikor már nincsenek velünk. Bátorságot és reményt öntenek belénk – reményt, hogy ez a furcsa, ellentmondásos emberállat, amely egy majomszerű lényből fejlődött ki úgy hatmillió éve, végső soron jóravaló.

Amióta 1986-ban elkezdtem járni a világot, hogy felhívjam a figyelmet az általunk, emberek által okozott társadalmi és környezeti károkra, rengeteg embertől hallottam, hogy elvesztették a jövőbe vetett hitüket. Különösen a fiatalok voltak dühösek és elkeseredettek, esetleg csak legyintettek, mondván, hogy mi feladtuk a jövőjüket, és ők ezen már nem tudnak változtatni. Noha igaz, hogy nem pusztán feladtuk, hanem egyenesen elloptuk a jövőjüket azzal, hogy mit sem törődve az utánunk következő nemzedékekkel, könyörtelenül kifosztottuk bolygónk véges erőforrásait, nem gondolom, hogy már késő volna tennünk a dolgok jobbra fordításáért.

Alighanem ez a leggyakoribb kérdés felém: Komolyan hiszi, hogy van remény a világunk számára? Hogy gyerekeink és unokáink jövője nem reménytelen?

És én a legőszintébben felelhetem, hogy igen. Hiszem, hogy még van egy időablak, hogy elkezdjük begyógyítani a bolygónak okozott sebeket – de ez az ablak hamarosan bezárul. Ha számít nekünk a gyerekeink és az ő gyerekeik jövője, ha számít nekünk a természet megóvása, össze kell fognunk és cselekednünk kell. Most azonnal – míg nem késő.

Mi ez a „remény”, amelyben kitartóan hiszek, amely az igaz ügyért való küzdelem folytatására ösztönöz? Mit jelent nekem igazából a „remény”?

A remény fogalmát gyakran félreértelmezik. Az emberek hajlamosak azt gondolni, hogy a remény passzív vágyakozás, semmi több, csak bíznom kell abban, hogy valami megtörténik, de nem teszek érte semmit. Ez épp ellentéte az igazi reménynek, amely tetteket és elkötelezettséget követel. Sokan tudják, hogy milyen szörnyű állapotban van a bolygónk, de nem cselekszenek, mert tehetetlennek, reményvesztettnek érzik magukat. Ezért fontos ez a könyvem, mivel reményem (!) szerint segít megértetni az emberekkel, hogy a tetteik, bármilyen csekélynek tűnnek is, igazi fordulatot idézhetnek elő. Etikus megnyilvánulások ezreinek halmazati hatása révén megmenekülhet, sőt jobbá válhat a világ a jövő generációi számára. Különben minek törné magát az ember, ha igazából nem reméli, hogy ez számít?

Ez a könyv rávilágít majd, hogy miből táplálkozik a reményem ezekben a sötét időkben, elöljáróban csak annyit mondanék, hogy remény híján minden elveszett. A remény a túlélésünk döntő jelentőségű tényezője, amelynek fajunk fennmaradását köszönhetjük kőkorszaki őseinktől fogva. A magam valószerűtlen pályafutása sem állhatna mögöttem, ha elhagyott volna a remény.

Ezt és sok minden mást megvitattunk társszerzőmmel, Doug Abramsszel, ennek lenyomata ez a kis könyv. Doug javaslatára lett beszélgetőkönyv, hasonló Az öröm könyvéhez, amelyet a dalai lámával és Desmond Tutu püspökkel közösen írt. A következő fejezetekben Doug a narrátor, aki közreadja az Afrikában és Európában folytatott eszmecseréinket. Doug segítségével megoszthatom az olvasóval, hogy hosszú életem és a természet tanulmányozása során mit tanultam a reményről.

A remény ragadós. Az olvasó tettei másokat is inspirálni fognak. Szívből kívánom, hogy ez a könyv adjon vigaszt a gyötrelem, útmutatást a bizonytalanság és bátorságot a rettegés idején.

Hívjuk az olvasót, tartson velünk ezen a remény felé vezető utazáson!

Jane Goodall, PhD, DBE, az ENSZ békekövete

[1] Vas István fordítása.

(JANE GOODALL INTÉZET / BILL WALLAUER)

Átnyúlok a nem létező határvonal felett, melyet köztünk és az állatvilág többi egyede között feltételeztek valaha.

(JANE GOODALL INTÉZET / HUGO VAN LAWICK)

I.

MI A REMÉNY?

WHISKY ÉS SZUAHÉLI BABMÁRTÁS

Az interjúink megkezdésének előestéjén történt. Idegeskedtem – nyomasztóan nagy volt a tét. Úgy éreztem, a világ soha jobban nem éhezte a reményt, és mióta hónapokkal korábban megkerestem Jane-t, kifejtené-e egy új könyvben, hogy ő mire alapozza a reményt, állandóan ez a téma foglalkoztatott. Mi egyáltalán a remény? Miért él bennünk? Van-e valóságalapja? Fejleszthető-e a remény képessége? Van-e remény a fajunk számára? Tudtam, az a dolgom, hogy feltegyem ezeket a kérdéseket, amelyekkel mindnyájan – nemegyszer kétségbeejtő viszontagságok közepette – viaskodunk.

Jane világhírű példakép, aki a remény hírnökeként hosszú évtizedek óta járja a világot: sóváran vágytam megérteni, miért bízik úgy a jövőnkben. Az is nagyon érdekelt, hogyan táplálta magában a reményt kihívásokkal teli, úttörő életpályáján.

Miközben buzgón és aggodalmasan készültem, hogy mit fogok kérdezni tőle, megcsörrent a telefon.

– Lenne kedved egy családi vacsorához? – szólt Jane a telefonból. Épphogy csak megérkeztem Dar es-Salaamba, örömmel mondtam igent a találkozásra vele és az övéivel. Láthatom az ikont mint anyát és nagyanyát egy családi vacsora és várhatóan egy kis whiskyzés közben.

Jane-ékhez nem könnyű eltalálni, nincs szabályszerű lakcím utcával, házszámmal. Földutak visznek csak oda, Julius Nyerere, Tanzánia első elnöke nagy birtokának tőszomszédságába. Féltem, hogy el fogok késni, mert a taxi sehogy sem találta a helyes utat a burjánzó fák között. Gyorsan szállt alá a vérvörös nap, utcai világítás pedig nem segítette az eligazodást.

Amikor végül rábukkantunk a házra, Jane szívélyes mosollyal és élénk, vesébe látó tekintettel üdvözölt az ajtóban. Ősz haját lófarokba fésülte, zöld ingblúza, khaki pantallója egy parkőr uniformisára emlékeztetett kicsit. Ingén a Jane Goodall Intézet logója a szervezet szimbólumaival: Jane profilja, egy négykézlábazó csimpánz, egy levél, amely a környezetet, és egy kéz, amely az emberiséget jelképezi, mert Jane felismerte, hogy nemcsak a csimpánzok szorulnak védelemre, hanem az emberek is.

Jane nyolcvanhat éves, de megmagyarázhatatlan módon mintha semmit sem öregedett volna azóta, hogy először járt Gombéban és először szerepelt a National Geographic címlapján. Eltűnődtem, vajon nem a remény és a céltudatosság-e az örök fiatalság titka.

Jane legkiemelkedőbb vonása azonban az eltökéltség. Árad a mogyoróbarna szeméből, mint egy természeti erő. Ez hajtotta át a fél világon, hogy állatokat tanulmányozzon Afrikában, és ez ösztönözte az elmúlt harminc évben, hogy beutazza a világot az üzenetével. A világjárvány kitörése előtt az év több mint háromszáz napján tartott előadásokat a környezetrombolás és az élőhelyek elpusztításának veszélyeiről. És a világ végre elkezdte meghallani.

Mivel tudtam, hogy Jane esténként szeret inni egy pohárka whiskyt, vittem neki egy üveg zöld címkés Johnnie Walkert, a kedvencét. Kedvesen megköszönte, de később azért megjegyezte, hogy az olcsóbb, piros címkéset kellett volna választanom, a különbözetet pedig természetvédelmi szervezetének, a Jane Goodall Intézetnek felajánlanom.

A konyhában a menye, Maria tanzániai vegetáriánus menüt készített. Kókuszos rizst szuahéli babmártással, lencsét és borsót kevéske őrölt földimogyoróval, curryvel és korianderrel, valamint sült spenótot. Jane mindig mondja, hogy nem haspók, de én bizony az vagyok, így azonnal összefutott a nyál a számban.

Családommal Dar es-Salaamban. Balról jobbra: Merlin unokám; a féltestvére, Kiki, Maria fia; Nick unokám, Merlin féltestvére; Angel unokám és Grub, a fiam.

(JANE GOODALL INTÉZET / A CSALÁD SZÍVES ENGEDÉLYÉVEL)

Szerény ajándékomat Jane egy négy és fél literes óriási üveg Famous Grouse mellé tette a tálalón. Ezzel felnőtt unokái lepték meg, mondván, sokkal olcsóbb ilyen nagy tételben vásárolni, és így mindig el lesz látva, amikor náluk van. Unokái lakják a Dar es-Salaam-i házat, ahová Jane a második férjéhez költözött, bár akkoriban az ideje nagy részét továbbra is Gombéban töltötte. Jane ma már csupán évi két rövid látogatást tesz Tanzániába, és akkor is csak pár napot tölt a házban, mivel Gombéba és más tanzániai városokba is visszalátogat.

Az esti kis whisky a nap rituális lezárása a számára, lazítás, és ha úgy adódik, alkalom egy baráti koccintásra.

– Úgy kezdődött – mesélte –, hogy Anyu meg én minden este ittunk egy „gyűszűnyit”, amikor még otthon laktam. Később aztán, bárhol jártam épp a világban, este hétkor egymásra emeltük a poharunkat. – Emellett azt tapasztalta, hogy ha a sok interjú és előadás közepette elmegy a hangja, egy kis korty whiskytől ismét tónust kapnak a hangszálai, és be tudja fejezni mondandóját. – És négy operaénekes meg egy rocksztár is igazolta nekem, hogy tényleg használ.

Jane mellett ültem az asztalnál kinn a verandán, miközben nevetgélt, adomázott a család. Körülöttünk a sűrű bougainvillea erdei lombkoronának tűnt a gyertyafényben. Jane huszonöt éves legidősebb unokája, Merlin tizennyolc éves korában egy kikapós éjszakán fejest ugrott egy üres úszómedencébe. Nyakát törte, és ez a sérülés fordulatot hozott az életében: felhagyott a bulizással, és Angel húga példáját követve részt vállalt nagyanyja természetvédő munkájában. Jane mátriárkai allűrök nélkül, de szemlátomást büszkén ült az asztalfőn.

Amikor Jane szúnyogriasztót kent a bokájára, viccelődtünk, hogy a szúnyogok nem vegetáriánusok.

– Csak a nőstény vérszívó – mutatott rá Jane. – A hímek nektáron élnek. – A természettudós a vérszívó szúnyogban egyszerűen az anyát látta, aki a kicsinyei táplálásához próbál vért szerezni. Azonban az én ellenszenvem az emberiség ezen ősellensége iránt ettől sem csillapodott.

A társalgás, a családi sztorik szünetében próbáltam feltenni Jane-nek a kérdéseket, amelyek azóta foglalkoztattak, hogy eldöntöttük, közösen írunk könyvet a reményről.

Szkepticizmusra hajló, tőrőlmetszett New York-i lévén tartoztam azzal a vallomással, hogy bennem a remény mindig gyanút keltett. Erőtlen reakciónak, beletörődő passzivitásnak véltem – „reméljük a legjobbakat”. Csodavárásnak, képzelgésnek. Konok tagadásnak, vakhitnek, amelyhez a tények és az élet zord valósága ellenére is ragaszkodunk. Féltem a hamis reménytől, ettől a széllelbélelt csalótól. Még a cinizmus is vállalhatóbbnak tűnt némely tekintetben, mint rizikót vállalni a reménnyel. Sőt a félelmet és a haragot is hathatósabb reakciónak éreztem a vészharang kongatásához, különösen ilyen krízisek idején.

Az is érdekelt volna, mi a különbség a remény és az optimizmus között, vagy hogy vajon Jane elvesztette-e valaha is a reményt, és hogy miképp őrizzük meg azt a sötét időkben. De ezekkel a kérdésekkel várnom kellett másnapig, későre járt és asztalt bontottunk.

Angel a Rügyek és gyökerek programunk aktivistája, Merlin pedig egy képzési központ létrehozásában vesz részt egy Dar es-Salaamhoz közeli ősfarezervátumban.

(K 15 PHOTOS / FEMINA HIP)

VALÓSÁGOS-E A REMÉNY?

Másnap, mikor visszamentem – már kevésbé idegesen – elindítani az eszmecserénket a reményről, Jane-nel a verandáján telepedtünk le régi, masszív, zöld vászonüléses és háttámlás tábori székekre. A hátsó udvar sűrű fáitól alig látszott az Indiai-óceán, pedig ott volt tőlünk nem messze. Trópusi madarak kórusa dalolt, sipított, kotyogott és rikoltozott. Két mentett kutya gömbölyödött Jane lábához, macska nyávogott bentről a szúnyoghálón keresztül, mintha erőnek erejével részt akarna venni a társalgásban. Jane amolyan modern kori Szent Ferenc benyomását keltette, aki maga köré gyűjti és védelmezi az állatokat.

– Mi a remény? – kezdtem. – Te hogyan definiálod?

– A remény sarkall kitartásra a viszontagságokkal szemben. Vágyálom, amelynek a megvalósulásáért azonban keményen meg kell dolgoznunk – válaszolta Jane. Szélesen elmosolyodott. – Reméljük ugyebár, hogy jó könyv lesz ebből. De egy frászt lesz az, ha nem dolgozunk rajta gőzerővel.

– Közös reményünk – mosolyogtam vissza rá. – Azt mondod, a remény vágyálom, amiért keményen meg kell dolgozni. Tehát a remény tettekre hív?

– Nem, nem hiszem, hogy a remény minden esetben cselekvésre késztet, mert van úgy, hogy egyszerűen nem lehet cselekedni. Ha például minden ok nélkül börtönbe vetnek, nem tehetsz semmit, de remélheted, hogy kiszabadulsz. Kapcsolatba kerültem egy természetvédő csoporttal, akiket bíróság elé állítottak és hosszú börtönbüntetésre ítéltek, amiért automata kamerákat telepítettek a vadonba, hogy megfigyeljék az ott élő állatokat. Az a remény élteti őket, hogy mások fellépése révén egy nap kiszabadulnak, de ők maguk ezért nem tehetnek semmit.

A tett, az aktivitás tehát fontos gerjesztői a reménynek, de a remény még egy börtöncellában sem huny ki. Egy fehér mellkasú fekete macska sétált ki a házból a verandára, Jane ölébe ugrott, és kényelmesen összegömbölyödve húzta maga alá a mancsát.

– Az állatok is reménykednek vajon?

Jane elmosolyodott.

– Míg Bugs kandúr odabenn kuksolt – simogatta meg a cicát –, úgy sejtem, „remélte”, hogy idővel valaki kiengedi. Amikor enni akar, panaszosan miákol, a hátát púpozva, a farkát fölmeresztve a lábamhoz dörgölőzik, mert ezzel általában eléri a kívánt hatást. Merem állítani, hogy mikor így csinál, reméli, hogy enni kap. Vagy gondolj a kutyádra, amikor az ablakból lesi, mikor jössz már haza! Ez nyilvánvalóan a remény valamilyen formája. A csimpánzok gyakran tombolnak, ha nem kapják meg, amit akarnak. Náluk ez a megcsalatott remény kifejeződése.

A remény tehát nem kizárólag az ember sajátja, szűrtem le, de tudtam, arra még vissza fogunk térni, hogy mitől kivételes az emberi elmében. Egyelőre azt szerettem volna tisztázni, miben különbözik a remény egy másik fogalomtól, amellyel gyakran összekeverik.

– A világ számos vallási hagyományában összetartozik a hit és a remény – mondtam. – Azonos a kettő?

– A remény és a hit nagyon is eltérnek, nem? – Jane szájából ez inkább megállapításnak hangzott, mintsem kérdésnek. – A hit azt jelenti, hogy valaki hisz a világegyetemet mozgató szellemi erőben, amelynek Isten vagy Allah vagy valami hasonló név adható. A teremtő Istenben hiszel. Hiszel a túlvilági életben vagy valamilyen más doktrínában. Hihetjük ezeknek az igaz voltát, de nem tudhatjuk. Azt azonban tudhatjuk, hogy milyen irányba akarunk menni, és remélhetjük, hogy az a helyes irány. A remény sokkal szerényebb, mint a hit, hiszen senki nem lát a jövőbe.

– Az imént azt mondtad, hogy a remény arra sarkall, hogy kemény munkával tegyünk a vágyunk teljesüléséért.

– Bizonyos helyzetekben ez alapvető. Vegyük csak azt a környezeti rémálmot, amelyben ma élünk. Nagyon reméljük, hogy még nincs késő a fordulathoz – de tudjuk, hogy a fordulat nem fog bekövetkezni, ha nem cselekszünk.

– Tehát az aktivitástól reménytelibb az ember?

– Kétirányú folyamat. Nem leszel aktív, ha nem reméled, hogy a cselekvés eredményt hoz. Kell remény, hogy kezdj valamit, de aztán a cselekvés által sokasítod a reményt. Ez egy spirál.

– Szóval mi is akkor igazából a remény? Felindulás?

– Nem, nem felindulás.

– Hát akkor mi?

– A túlélésünk szempontjából kell nézni.

– Túlélési fortély?

– Nem fortély. Inkább belőlünk fakad, mélyebbről. Majdhogynem adottság. Gyerünk, mondj rá egy másik kifejezést!

– Eszköz? Tartalék? Hatalom?

– A hatalom egész jó. Hatalom is, eszköz is. De nem hatalmi eszköz!

Jane szellemessége megnevettetett.

– Gyakorlat?

– De nem hadgyakorlat – nevetett most már Jane is.

– Túlélő mechanizmus…?

– Egész jó, de nem mechanizmus. Hanem túlélő… – Jane szünetet tartott, kereste a megfelelő szót.

– Késztetés? Ösztön? – próbálkoztam.

– Túlélő jegy – mondta ki végül Jane. – Ez az. Az ember túlélő jegye, ami nélkül elpusztulnánk.

Ha túlélő jegy, tűnődtem, hogyhogy egyes emberekben több van, mint másokban, vajon fejleszthető-e, különösképpen stresszes időkben, és hogy vajon Jane elveszítette-e valaha is?

ELVESZTETTED-E VALAHA IS A REMÉNYT?

Jane ritka tulajdonságokat egyesít magában – a tudós tántoríthatatlan elkötelezettségét a kőkemény tények számbavételére és a kereső ember fogékonyságát az emberi lét legmélyebb kérdéseire.

– Tudósként te… – kezdtem volna.

– Természetvédőnek tartom magam – javított ki.

– Mi a különbség? – Mindig is úgy hittem, hogy a természetvédő olyan tudós, aki kiszáll a terepre.

– A természetvédő – magyarázta Jane – a természetben a csodát érzékeli: fülel a természet szavára, és tanul a természettől, miközben igyekszik megérteni. A tudós ellenben inkább a pőre tényekre és a mennyiségi mérésekre összpontosít. A tudós számára az a kérdés, hogy „Honnan az alkalmazkodóképesség? Hogyan járul hozzá a fajok fennmaradásához?” A természetvédő számára elengedhetetlen az empátia, az intuíció – és a szeretet. Legyen szeme a seregélyek rajzására, csodálkozzon rá ezeknek a madaraknak az elképesztő mozgékonyságára. Hogyan repülhetnek együtt több ezren anélkül, hogy kicsit is hozzáérnének egymáshoz, holott olyan szoros kötelékben szállnak, hogy szinte egy testként csapnak le és kanyarodnak? És vajon miért csinálják? Mert élvezik? Mert örülnek? – Jane föltekintett a képzelt seregélyrajra, és úgy táncolt a keze, mintha épp egy madársereg hullámzana át az égbolton.

Hirtelen magam előtt láttam Jane-t mint fiatal, ámuló, elragadtatott természetvédőt. És amikor beszélgetésünket megszakítva lezúdult az eső, még könnyebb volt elképzelnem őt a kezdet kezdetén, amikor a reményei, az álmai oly távolinak, oly elérhetetlennek tűntek föl előtte.

Ahogy az eső csillapodott, ismét felvettük a beszélgetés fonalát. Első afrikai útjának emlékeiről kérdeztem.

Behunyta a szemét.

– Az egy tündérmese volt – mondta. – Még nem volt oda repülőjárat, 1957-et írtunk, úgyhogy hajóval utaztam, a Kenya Castle fedélzetén. Rendes körülmények között úgy két hétig tartott volna az út, de kis híján egy hónap lett belőle, mert Anglia meg Egyiptom háborúzott, és lezárták a Szuezi-csatornát. Nem maradt más, mint körbehajózni az egész afrikai kontinenst, le Fokvárosig, aztán fel Mombasáig. Varázslatos utazás volt.

Jane-t a gyerekkori olvasmányok, a Doolittle doktor és Tarzan történetei hatására fogant álma vezérelte, hogy a vadonban, az élőhelyükön tanulmányozza az állatokat.

– Tarzan nem azt a Jane-t vette el, akit kellett volna – viccelődött.

Jane életének ez a valószerűtlen fordulata sokakat inspirált aztán. Az idő tájt a nők nem kerülték meg a fél világot azért, hogy a dzsungelben vadállatokkal éljenek, és aztán könyveket írjanak róluk.

– Ez még a férfiaktól is távol állt – fűzte hozzá Jane.

Szerettem volna még többet tudni erről a kezdeti időszakról.

– Mindig kitűnő tanuló voltam – mesélte –, de miután tizennyolc évesen elvégeztem a középiskolát, nem volt pénzünk az egyetemre. Hogy állást szerezzek, beiratkoztam egy titkárnőképzőbe. Nagyon untam. De Anyu azt mondta, hogy keményen kell dolgoznom, minden lehetőséget ki kell használnom, és nem szabad feladnom. A szavajárása volt, hogy „Ha már csinálsz valamit, csináld rendesen”. Azt hiszem, életem alapja ez a sarkalatos elv. Ha nem fűlik is a fogunk valamihez, ha csupán túl akarunk lenni rajta, de mégis belevágunk, akkor tegyük oda magunkat istenigazából.

Jane számára akkor jött el a nagy lehetőség, amikor egyik iskolai barátnője meghívta őt a kenyai farmjukra. E látogatás során hallott először dr. Louis Leakey paleoantropológusról, aki az egész pályafutását annak szentelte, hogy legkorábbi afrikai őseink kövült maradványait kutassa. Akkoriban a Coryndon Múzeum (mai nevén Nairobi Nemzeti Múzeum) kurátora volt.

– Valaki szólt, hogy ha annyira érdekelnek az állatok, keressem fel Leakey-t – idézte fel Jane. – Úgyhogy időpontot kértem tőle. Azt hiszem, imponált neki, hogy milyen sokat tudok az afrikai állatvilágról – elolvastam a témában mindent, amihez hozzáfértem. És képzeld, mi történt! Két nappal a találkozónk előtt a titkárnője váratlanul felmondott. Hát mégiscsak érdemes volt végigcsinálnom azt az unalmas titkárnőképzőt!

Jane meghívást kapott, hogy tartson Leakey-vel, a feleségével, Maryvel és egy másik angol lánnyal, Gilliannel a tanzániai Olduvai-szurdokba az az évi ásatásra, ősembermaradványok felkutatására.

– Annak a három hónapnak a vége felé kezdett el mesélni Louis egy csapat csimpánzról a Tanganyika-tó keleti parti erdeiben. Akkor még Tanganyikának hívták ezt a térséget, és a Brit Birodalom fennhatósága alá tartozott. Louis elmondta nekem, hogy ez kieső élőhelye a csimpánzoknak, nehéz terep, és az állatok veszélyesek is lehetnek – azt is hozzáfűzte, hogy a csimpánz négyszer olyan erős, mint az ember. Ó, mennyire vonzott egy ilyen kaland! Leakey azt mondta, hogy szenvedélyesen tudásvágyó, nyitott szellemű, állatszerető, végtelen türelmű munkatársat keres hozzá.

Leakey úgy gondolta, hogy legközelebbi rokonaink vadonbeli viselkedésének elemzése az ember evolúciójára is fényt deríthet. Azért akarta elvégeztetni ezt a kutatást, mert egy élőlény külleméről ugyan sokat elárul a csontváza, a táplálkozásáról a fogai kopása, a viselkedését azonban nem őrzi kövület. Úgy vélte, körülbelül hatmillió évvel ezelőtt volt egy közös ősünk, egy emberszerű-majomszerű lény. Okfejtése szerint, ha a modern kori csimpánz (amellyel csaknem 99 százalékig azonos összetételű a DNS-ünk) a modern emberéhez hasonló (vagy vele azonos) viselkedést mutat, akkor ez jellemezhette a közös ősünket is és végigkísért bennünket evolúciónk során. Ebből kiindulva pedig pontosabb képet nyerhetünk kőkorszaki őseink viselkedéséről.

– Meg sem fordult a fejemben, hogy rám gondol – mondta Jane –, nem hittem a fülemnek, mikor megkérdezte, vállalnám-e a feladatot! – Jane mosolyogva idézte fel mentora alakját. – Louis egy óriás volt, a szelleme, a látásmódja, a termete. Nem beszélve a nagyszerű humoráról! Egy évébe telt, mire előteremtette a vállalkozás anyagi fedezetét. A brit államigazgatás először megtagadta az engedélyt, szinte megbotránkozva, hogy egy fiatal fehér nő az őserdőbe akar vonulni, de Leakey addig ütötte a vasat, míg végül beleegyeztek, azzal a feltétellel, hogy nem egyedül, hanem „európai” kísérővel megyek. Louis olyan társat akart mellém, aki háttértámogatást nyújt, nem verseng velem, és arra jutott, hogy Anyu tökéletesen megfelelne. Nem hinném, hogy komolyabban kellett volna őt presszionálnia. Anyu szerette a kihívásokat. Ha ő nincs, semmi sem lett volna ebből az expedícióból.

Bernard Verdcourt, a Coryndon Múzeum botanistája fuvarozott el bennünket Kigomába – a Gombéhoz legközelebb eső városba – egy roskadásig megrakott, rövid tengelytávú Land Roverrel, többnyire hepehupás, kátyús földutakon. Később bevallotta, hogy amikor elbúcsúztunk, nemigen hitte, hogy valaha élve láthat viszont bennünket.

Dr. Louis S. B. Leakey társaságában, aki valóra váltotta az álmomat.

(JANE GOODALL INTÉZET / JOAN TRAVIS)

Jane-t azonban akkor sokkalta jobban foglalkoztatta a missziója teljesítése az esetleges veszélyeknél. Most hosszan hallgatott, én meg unszoltam, hogy folytassa.

– Gombéból írtál egy levelet haza, benne ezt: „Egy vicc az én jövőm. Gubbasztok itt a szikláimon, mint egy csimpánz, szedem ki magamból a töviseket meg a tüskéket, és nevetésre ingerel a gondolat, hogy erről a teljesen ismeretlen miss Goodallról úgy tudják, tudományos kutatást folytat valahol.” Beszélnél ezekről a reményteli és reményvesztett pillanatokról? – kértem Jane-t, mert szerettem volna nagyobb betekintést nyerni akkori bizonytalan, önmagában kétkedő lelkiállapotába egy példa nélküli vállalkozás küszöbén.

– Rengeteg csalódott, elkeseredett pillanatom volt – számolt be Jane. – Mindennap hajnal előtt ébredtem, megmásztam a Gombe meredek hegyeit csimpánzok után kajtatva, de csak nagy ritkán láttam őket távcsövön. Lopakodtam, kúsztam az erdőben, ameddig csak bírtam, az aljnövényzet felhorzsolta a kezem-lábam-arcom, és végül esetleg rá is bukkantam egy csoportnyi csimpánzra. Ilyenkor hatalmasat dobbant a szívem, de megfigyelni bármit nem maradt időm, végigmértek, és már szaladtak is el.

Hat hónap kutatásra tellett csak a nekem kiutalt támogatásból, a csimpánzok meg hanyatt-homlok menekültek előlem. Teltek a hetek, a hónapok. Tudtam, idővel elnyerem a csimpánzok bizalmát. De vajon lesz-e annyi időm? Ha nincs áttörés, Leakey, aki annyira bízott bennem, csalódni fog, és az álmom szertefoszlik. De ami a leginkább bántott – folytatta Jane –, hogy sosem leszek képes megérteni ezeket a lenyűgöző teremtményeket, sem azt, hogy mit mutathatnak meg nekünk az emberi evolúcióról, pedig Leakey erről akart többet tudni.

Jane nem volt képzett kutató. Még alapdiplomája sem volt. Leakey olyan munkatársat akart, akinek gondolkodásmódját még nem uralták el szemellenzős tudományos dogmák és prekoncepciók. Jane talán soha nem tehetett volna úttörő felfedezéseket az állatok érzelmeivel és személyiségével kapcsolatban, ha előtte olyan képzésben részesül, amely az állatoktól minden effélét mereven elvitat. Márpedig akkor az egyetemeken többnyire ebben a szellemben oktattak.

Anyám segédkezett az általam gyűjtött, a csimpánzok étkéül szolgáló növények préselésénél, meg az általam fellelt koponyák és más csontok szárításánál. A képen a másodkézből származó, leselejtezett katonai sátrunk előterében vagyunk.

(JANE GOODALL INTÉZET / HUGO VAN LAWICK)

Jane-nek kedvezett az is, hogy Leakey a női kutatókat alkalmasabbnak tartotta a terepmunkára, úgy vélte, több türelemmel, több empátiával közelítenek a vizsgált állatokhoz. Miután Jane-t eljuttatta az erdőbe, Leakey még két másik fiatal nőnek segített az álma valóra váltásában. Forrásokat teremtett elő Dian Fossey-nak a hegyi gorillák, és Biruté Galdikasnak az orangutánok tanulmányozására. Idővel Leakey angyalaiként is emlegették hármójukat.

– Amikor megláttam a park hegyes-völgyes, sziklás terepét, a fejem fogtam, vajon hogy az ördögbe érhetem én itt utol a csimpánzokat, és aztán tényleg nem volt könnyű dolgom – mesélte Jane. – Anyu szerepe e tekintetben is nagyon fontos volt. Lesújtva tértem vissza a táborhelyre, mert a csimpánzok megint csak elszöktek előlem. De Anyu rámutatott, hogy többet tanultam ebből is, mint hinném. Felfedeztem ugyanis egy csúcsot, ahonnan ültömben két völgyre is ráláttam. Távcsövön figyeltem a csimpánzokat, hogyan készítenek maguknak alvókuckót a fákon, hogyan közlekednek különböző méretű csoportokban. Megfigyeltem, mivel táplálkoznak, és megtanultam a különféle kiáltásaikat.

De Jane tisztában volt azzal, hogy ez az eredmény édes kevés Leakey-nek ahhoz, hogy a hat hónapos támogatás lejártával további anyagi forrást szerezzen.

– Számtalan levelet írtam Leakey-nek – emlékezett Jane –, amikor a csimpánzok sorozatosan elmenekültek előlem: „Maga rám pazarolta a bizalmát, én meg nem tudom megcsinálni.” Ő meg visszaírt: „Tudom, hogy megvan magában a képesség.”

– Leakey biztatása nyilván sokat jelentett.

– Hát igazából csak még jobban kiborított – tromfolt le Jane. – Valahányszor erősködött, hogy „de én tudom, hogy megvan magában a képesség”, belém hasított a gondolat, „de ha még sincs, akkor szégyent hozok rá”. Ez aggasztott igazából. Exponálta magát, hogy pénzt szerezzen egy fiatal lány, egy kis senki számára. Hát mit érez majd, és mit érzek majd én, ha csalódást okozok? – Jane kétségbeesésében újra meg újra írt neki. – „Nem megy, Louis”, jajgattam. Ő meg visszaírt: „De én tudom, hogy képes rá.” A következő levelében csupa nagybetűvel írta, hogy TUDOM, és még alá is húzta. Az én kétségbeesésem meg csak nőtt.

Felakasztottam a fényképezőgépet a fára, és készítettem egy időzített felvételt magamról, amint a csimpánzok nyomait kutatom.

(JANE GOODALL INTÉZET / JANE GOODALL)

– A meggyőződése, hogy te képes vagy erre, azért ösztönözhetett is, hogy folytasd a munkát – vetettem fel.

– Sőt valószínűleg még keményebb munkára sarkallt, bár meg nem mondanám, hogyan lehettem volna még annál is szorgalmasabb, hiszen útnak indultam mindennap hajnali fél hatkor, és egész nap kúsztam az erdőben vagy szünet nélkül őrködtem a csúcsomon majdnem sötétedésig.

A kezdeti időszak tehát bővelkedett veszélyekben, kihívásokban és akadályokban. De Jane-t nem rettentették el. Elmesélte, hogy egyszer a földön ülve figyelte, amint egy mérges kígyó átsiklik a lábán. És hogy érezte, benne egyetlen állat sem tehet kárt, mert „neki ott a helye”. Hitte, hogy az állatok felismerik, hogy nem akarja bántani őket. Leakey megerősítette ebben a hitében, és való igaz, hogy vadon élő állat mindmostanáig soha nem bántotta őt.

Ám a hit mellett nem kevesebbet nyomott a latban, hogy tudta, hogyan kell viselkedni a vadállatok közelében. Például hogy mindennél veszélyesebb egy anyaállat és a kicsinye közé vagy egy sebzett állat útjába kerülni, pláne olyanéba, amelyik megtanulta gyűlölni az embert.

– Leakey megdicsért, milyen jól reagáltam, amikor egy este Olduvaiban a forró napon végzett munkától elcsigázva baktattunk vissza a táborba Gilliannel, és egyszer csak megéreztem, hogy jön mögöttünk valami. Egy kíváncsi fiatal hím oroszlán – mesélte Jane.

Kifejlett példány volt, de a sörénye még csupán sarjadt. Jane szólt Gilliannek, hogy szép lassan távolodjanak tőle, és araszoljanak fel a szurdok oldalán a fennsík felé.

– Louis azt mondta, szerencsés döntés volt, hogy nem eredtünk futásnak, mert akkor az oroszlán talán üldözőbe vett volna minket. Akkor is elégedett volt a reakciómmal, amikor egyszer egy hím fekete orrszarvú került az utunkba. Mondtam, álljunk meg, ne mozduljunk, mert az orrszarvúk nem látnak jól. Szerencsére felénk fújt a szél, ami azt jelentette, hogy elviszi a szagunkat az állattól. Az orrszarvú kapcsolt, hogy valami nincs rendben, a farkát égnek meresztve fel-alá rohangált, de végül elügetett. Azt hiszem, ezek a reakcióim – na meg az, hogy készségesen ástam kövületek után napi nyolc órában – győzték meg Leakey-t, hogy nekem kínálja fel a csimpánzok tanulmányozásának lehetőségét.

Jane nem adta fel Gombéban, és lassan elnyerte a csimpánzok bizalmát. Az ismerkedés során elnevezte őket – mint minden állatot, amelynek valaha gazdája vagy megfigyelője volt. Idővel szóltak neki, hogy „tudományosabb” lenne, ha számmal jelölné meg őket. De Jane, aki nem végzett egyetemet, nem tudott erről – és nekem elmondta, ha tudott volna is, a csimpánzokat akkor is elnevezte volna.

Szürkeszakállú Dávid egy termeszváron ül, szájában eszköznek használt fűszál, a felvétel közvetlenül a termeszhalászat első megfigyelése után készült.

(JANE GOODALL INTÉZET / JANE GOODALL)

– Szürkeszakállú Dávid, ez a roppant jó vágású, állán elegáns fehér szőrzetű csimpánz fogadott elsőként a bizalmába – mesélte Jane. – Nagyon higgadtan viselkedett, és szerintem ez az elfogadás győzte meg a többieket, hogy nem jelentek rájuk súlyos veszélyt.

Jane először Szürkeszakállú Dávidtól látta, hogy a fűszálakat eszközként használja a termeszek termeszvárból való kihalászásához. Meg azt is, hogy ugyanilyen célból csupaszít le egy lombos ágat. Akkor még Nyugaton az volt a tudományos álláspont, hogy egyedül az ember képes eszközt készíteni, és ez az egyik legfontosabb vonás, amely az állatvilágtól megkülönbözteti. Az eszközkészítés tett emberré minket, szólt a definíció.

Jane megfigyelései megkérdőjelezték, hogy az emberi faj ebben egyedülálló, ezért közzétételük világszerte szenzációt keltett. Leakey híres táviratában, amelyet Jane-nek küldött, ez állt: „Ó, hát akkor most újra kell definiálnunk az ember meg az eszköz fogalmát, vagy embernek kell tekintenünk a csimpánzt!” Szürkeszakállú Dávidot később a világon valaha élt legnagyobb hatású tizenöt állat közé sorolta a