TIM BURTONNEK,
MICHAEL KEATONNAK, JACK NICHOLSONNAK, KIM BASINGERNEK,
MICHAEL GOUGHNAK, ROBERT WUHLNAK, PAT HINGLE-NEK,
BILLY DEE WILLIAMSNEK, SAM HAMMNEK, WARREN SKAARENNEK,
BENJAMIN MELNIKERNEK, MICHAEL USLANNAK, DANNY ELFMANNEK,
ÉS MINDAZOKNAK, AKIK 1989-BEN INSPIRÁLTAK
– VALAMINT PRINCE EMLÉKÉRE.

PROLÓGUS

OLY SOK A TENNIVALÓ…
ÉS OLYAN KEVÉS AZ IDŐ

KELL LENNIE egy jobb módszernek a térképolvasásra!

Karlo Babić leengedte a térképet, és hunyorogva nézte az alig látható utcatáblát. Valaki kiütötte az utcai lámpát – vagy kilőtte. Ezen a környéken nem lehetett tudni.

A nap már lenyugvóban volt, de Gotham ezen részén úgysem láthatta már senki délután három után. Az épületek túl magasak voltak.

Karlo évekkel ezelőtt költözött a városba, és még mindig nem tudott eligazodni. A helyzet rosszabb volt, amikor sietett – mint ahogy most is.

Culver és Klebbs sarkán. De a Klebbsen vajon melyik irányban van a Culver?

Egy sörszállító teherautó zötyögött el mellette, beterítette a délutáni eső nyomán pocsolyába gyűlt vízzel. Karlo és a térkép is elázott.

– Kösz, haver! – Dühösen megrázta a gyűrött lapot. Biztos van jobb módja is a címek keresésének!

Rápillantott az órájára. Két óra múlva felmegy a függöny. Útbaigazítást kellett kérnie valakitől. Lehetőleg egy zsarutól – de amikor utoljára járt rendőr a környéken, akkor valószínűleg még lóháton közlekedett. És Karlo nem tartotta okos dolognak, hogy megkérdezzen egyet, amikor épp üzletet akart kötni egy… Ott!

Karlo kiszúrta maga előtt, amit keresett, és a földre dobta a térképet. Egy újabb elvétett szemét itt már igazán nem számított, és fogytán volt az ideje. Elrohant a sarok felé.

A Culver alig volt több, mint egy sikátor, mindkét irányban. Újabb választás elé állt – de ez egyszerű volt. A veszélyesebbnek tűnő szakasz mellett döntött, és végigsietett rajta.

Egy göndör hajú férfi lépett ki egy ajtó nélküli ajtónyílásból.

– Hol ég a tűz?

Karlo megtorpant, és gondolkodás nélkül hátrált egy lépést. Más talán nem tette volna a helyében. A punk koszos sapkát viselt, és egyetlen fülbevalót – vajon fogat, karmot vagy fehér banánt ábrázolt? Nem úgy tűnt, mintha lenne fegyvere. Karlo magasabb és izmosabb volt, de nem volt kenyere az erőszak – a valódi erőszak legalábbis semmiképp. És errefelé biztosra lehetett venni, hogy ez az alak nincs egyedül.

Nem is volt, bár az egyén, aki következőként kilépett az ajtón, még kevésbé volt impozáns. Egy vézna, nyakmerevítős fickó, tornazsákkal a kezében. Amint meglátta Karlót, azonnal megfordult, hogy visszamenjen az épületbe.

Az első punk rámordult:

– Gyere vissza, Eddie!

– Ó! – A név hallatán Karlo a zsebébe nyúlt, és elővett egy összegyűrt papírlapot. – Ami azt illeti, épp Eddie-t és… Nicket keresem. Te volnál az?

– Lebuktam – felelte a fülbevalós fickó. Miután a kocsonyaként remegő Eddie újra megjelent, Nick végigmérte Karlót. – Nem úgy nézel ki, mint akit érdekelhet, ami nálunk van. Zsaru vagy?

– Mi? – Karlo zavartan körülnézett. – Dehogy!

– Akkor ki küldött ide?

– Csak felhívtam a számot. – Karlo széthajtotta a lapot. – Tudjátok, volt ez a szórólap…

Nick rámosolygott Eddie-re.

– Látod? A reklám működik.

Sérült társa dadogva válaszolt:

– Igen. Re-re-reklám.

Ez volt az első pár hang, amit Karlo Eddie-től hallott – és ezt is elnyomta egy hangos, mechanikus csattanás valahonnan az utca végéről, aminek hallatán Eddie kis híján kiugrott a bőréből. Véreres szeme az egyik irányba villant, aztán a másikba.

Karlo zavarba jött. Az illető, akivel telefonon beszélt, ezt a találkozóhelyet jelölte meg, de Eddie mintha jobban félt volna a környéktől, mint ő maga.

– Jól van?

Nick megvonta a vállát.

– Ne is törődj vele! Valaki kórházba juttatta.

– De-de-de-de… – dadogta Eddie szinte önkéntelenül.

Nick megpördült, és a kezét Eddie szájára csapta.

– Ne mondd ki! Mi nem mondjuk ki ezt a szót!

– Mit nem mondunk ki? – firtatta Karlo.

– Rá se hederíts! Hallucinál. – Nick szorosabban markolta meg Eddie sovány arcát. – Most pedig fogd be. Pofa be, érted? Pofa be!

A kisebbik férfi némi vonaglást követően végül elhallgatott. De amint Nick elengedte, és szembefordult Karlóval, Eddie felkiáltott:

– Denevérember!

– Hol? – kérdezte Nick ugyanolyan idegesen. Rájött, hogy senki sincs a közelben, és nagy levegőt vett.

Karlo egyik punkról a másikra nézett.

– Micsoda, te találkoztál Batmannel? Tényleg?

Nick megnyugodott.

– Igen. Mindkettőnket megtámadott. A zsaruk fegyveres rablásért akartak bevarrni, de nem tudtak minket elfogni.

Karlo ezt nehezen tudta elhinni. Feltételezte, hogy Batman csak egy újabb szenzáció volt, hogy jobban fogyjanak a napilapok. Soha senki nem készített róla fényképet. De ez nem számított. Karlo lenézett a tornazsákra, és odanyúlt érte.

– Ez lenne az? Nagy szükségem van rá!

Nick leintette.

– Lassan a testtel! Szükség lesz itt némi készpénzre.

Karlo a tárcájáért nyúlt – aztán visszahőkölt.

– Én… nem vagyok benne biztos…

– Nyugi! – csitította Nick. – Nem fogjuk ellopni a pénzed. Ilyet már nem csinálunk!

– Nem, többé nem – helyeselt Eddie. – Mi becsületes üz-üz… – Vagy tíz másodpercet töltött az üzletember szó dadogásával, épp elég sokat ahhoz, hogy Nick felidegesítse magát.

– Add ide! – förmedt rá Nick, és elrántotta a tornazsákot a partnerétől. Egy szemetesláda felé fordult, amelyen rajta volt a fedele. Ez szolgált rögtönzött pultként, miközben kinyitotta a táska cipzárját. – Nézd meg az árut! De ha nemet mondasz, van egy tucat másik vásárlónk.

Karlo odalépett, és belenézett. Nem akart hinni a szemének.

– Minőségi cucc?

– Naná!

Karlo belenyúlt, és egyik tégelyt a másik után húzta ki, hunyorogva nézegette őket a fogyatkozó fényben. Rúzsostubusok. Dobozokban bajusz- és hajfestékek. Pirosítóstégelyek.

– Ez elképesztő. Mit csináltál, kirámoltál egy egész drogériát?

Eddie visítva válaszolt:

– Nem! – Előrelépett, és megpróbálta jobb belátásra bírni Karlót. – Nem loptunk semmit.

– Kuss! – Nick ellökte Eddie-t, mielőtt visszanézett volna Karlóra és az árura. – Mit érdekel téged, hogyan szereztük? Az a fontos, hogy honnan van. Mind egy szálig importáru.

Ha az államon kívülről jött, az jó, gondolta Karlo. Ha az országon kívülről, az még jobb.

Egy héttel ezelőtt egy Joker nevű őrült alak elkezdte megfertőzni a fogyasztási cikkeket valami rosszal – Vigyorexnek nevezte –, és az a valami ártott az embereknek. Karlo nem értette, hogyan működik; az utolsó természettudományos órája óta sok év eltelt, és azokon amúgy is pocsékul teljesített. Akármi is volt az, kontrollálhatatlan nevetéssel kísért rohamokat okozott, majd a halál pillanatában vigyorba merevítette az arcizmokat.

Karlo nem nézte azt a bizonyos műsort, amikor egy műsorvezető az adás közben halt bele a mérgezésbe, de sem a jó ízlés, sem az elvesztett kollégájuk iránti tisztelet nem akadályozta meg az Action News stábját abban, hogy újra és újra levetítsék a felvételt. A gothamiek teljes pánikba estek. De míg mások válaszok után kutattak „Gotham bevásárlási rémálmát” illetően, ahogy egy tudósító híradós nevezte, alig egy órával ezelőtt, Karlo egyszerűen csak olyan kozmetikumokat keresett, amelyekben megbízhatott.

És ezekben nem volt biztos. Egyik árucikket nézegette a másik után. Sok volt közöttük, ami nem volt felcímkézve.

– Biztonságos dolgokat lehetetlen beszerezni. Honnan…

– Egy fickótól szereztük, aki szintén ismer egy fickót – válaszolta Nick. – A fazon azt mondta, hogy egy teherautón érkezett Central Cityből.

Az elég messze van, gondolta Karlo.

– Sminket árulni nem illegális. Miért kérdezted, hogy zsaru vagyok-e?

– Már megint a kérdések! – Nick visszarántotta a táskát, és becsukta.

– Ez nem lo-lo-lopott! Ne mondd ezt a Denevérnek! – kérlelte Eddie.

Nick lekapta a sapkáját, és megütötte vele társát.

– Mondtam, hogy ne emlegesd! – Visszatette a sapkáját, és Karlóra meredt. – Most már egyenes úton járunk. Akarsz a cuccból valamit, vagy sem?

Karlo az órájára nézett. Az idő fogytán volt – és úgy döntött, nem sokat számít, hogy az áru lopott-e. Belenyúlt a kabátja zsebébe, és elővette a tárcáját.

– Mennyit kértek az egészért?

Nick gúnyosan elvigyorodott.

– Az egészért? Úgyse engedheted meg magadnak… – Elhallgatott, amikor Karlo kinyitotta a tárcáját, és egy csomó készpénzt mutatott fel neki. Nick felderült. – És még te vádolsz meg minket azzal, hogy kiraboltunk valakit!

– Nem nekem kell, valaki másnak veszem. Szóval mennyi?

Nick rámosolygott a reszkető Eddie-re, mielőtt visszanézett volna Karlóra.

– Hadd nézzem! – Békés mozdulattal Karlo tárcájáért nyúlt, és számolt. – Igen, ennyi pont elég lesz.

– Ez őrület!

– Most a kínálat diktál a piacon, haver!

Karlo elgondolkodott egy pillanatra – és az utcán sötétlő árnyékokat nézte.

– Hagyj egy húszast!

Nick elgondolkodott – és előkapott egy húszast, hogy Karlo kezébe nyomja. Amikor Karlo buzgón lehajolt, hogy a táskáért nyúljon, Nick beledobta az üres pénztárcát.

– Gondolom, az asszonynak szüksége van a szemfestékre – jegyezte meg. – De egy húszasból amúgy se tudod elvinni valami szép helyre.

– Nem vagyok házas – felelte Karlo, és felállt. – A húszas a taxira kell. Már ha találok egyet.

Azzal megfordult, és kirohant az utcára. Még időben odaérhet.

MÁR LESZÁLLT AZ ESTE, amikor Karlo taxija befordult a Színházsorra. A széles sugárutat a színes fényekkel először egy régi filmben látta, ahol mindenki, aki csak betette ide a lábát, dalra fakadt. A színházsoron, a színházsoron…

Itt kötött ki. Karlót korán megfertőzte a színészet szenvedélye, és tudta, hogy megvan hozzá a tehetsége. Otthagyott egy jó állást reptéri buszsofőrként, hogy hivatásának hódolhasson. De a Színházsor nem volt kegyes az álmaihoz. Az, hogy nem tudott énekelni vagy táncolni, nem volt végzetes. Az arca viszont igen. Nem volt meg a megfelelő kinézete, legalábbis a szereposztásnál a rendezők mindig ezt mondták.

– Nincs szerepünk Frankenstein szörnyetegének – fogalmazott az egyikük, meglehetősen barátságtalanul.

Ugyanakkor általános jó természete miatt nem játszhatott nehézfiúkat. Ó, tudta jól, hogy képes lenne rá – széles vállú volt, kiemelkedő szemöldökkel, amely olyan mogorva képet kölcsönzött neki, hogy bármelyik gyerek megijedt volna tőle. De nem látnak Gotham lakói már így is elég rosszfiút az utcán?

Ehelyett inkább úgy maradt életben, hogy alkalmazkodott – beleilleszkedett abba a szerepbe, amibe a társulatnak épp szüksége volt rá. A többi színésszel együtt gyakorolta a szöveget, jelmezeket javított, sminkelt, díszletet épített, színlapokat osztogatott, vécét takarított – bármit megtett, csak hogy megjelenhessen a tömegjelenetekben. Megtanulta a komolyabb színészek szövegét, csak azért, hátha esetleg felkérik beugrónak. Soha nem lépett fel, de szerette a színpad közelségének érzését.

Figyelte, ahogy az összes híres színház közeledik – majd távolodik, ahogy a taxi elhalad mellettük. A lámpáik még égtek, de sok helyen a műsort hirdető felirat sötét volt, mivel Joker mérgező hulláma miatt szünetelt az előadás. A színházi program élvezetességének felét az adta, hogy mások látták, hogy az ember színházba jár, és ez azt jelentette, hogy ki kellett öltözni. A szórakozásra vágyó néhány szorgalmas embernek most a Színházsor mellékutcáját kellett felkeresnie, ahol túlságosan dacos – vagy túl kétségbeesett – szórakozóhelyek voltak ahhoz, hogy bezárjanak.

Mint például a Capra.

Jobb nevet ki sem lehetett volna találni egy mozinak – csakhogy ez nem az volt. A leromlott állapotú hely színpadi produkcióknak adott otthont, és Karlo úgy hallotta, hogy egyáltalán nem a filmrendezőről nevezték el. A taxis az épületre pillantott, amikor megállt előtte.

– Korán jött az előadásra. Vagy nincs is itt senki.

– Ami azt illeti, elkéstem. – Karlo fizetett a sofőrnek, és leküzdötte szokásos késztetését, hogy várjon a visszajáróra. – Köszönöm. Mennem kell!

Elsietett a már túl jól ismert ponyvatető mellett. A minap fel kellett másznia egy rozoga létrára, hogy felrakja a cserélhető betűket. Ez állt a táblán:

A KECSKETANYA TÁRSULATA BEMUTATJA:

A VIHAR

FŐSZ3REPB3N: TOLLIVER KINGSTON

A Capra és társulata nem rajongásból vagy nagyképűségből, hanem szükségből állította színpadra a klasszikusokat: a Bárd nem kért jogdíjat. A sztárról – és a színházi társulat állapotáról – árulkodott, hogy az ő neve kapta az egyetlen tartalék „E”-t, amivel rendelkeztek.

Ez volt az egyik követelése a sok közül. A táska, amit Karlo cipelt, pedig egy másik. Befordult a sarkon, és a művészbejáró felé vette az irányt. A táskával a kezében belépett, és körülnézett. Több kollégája is ott tüsténkedett, segítettek egymásnak készülődni.

– Tolliver! Megvan! Tolliver!

– Végre! – A terem túlsó végéből egy arany csillagokkal díszített türkizkék köpenyt viselő férfi tolakodott át a tömegen, hogy szembenézzen Karlóval. – Egész nap rád várok! És nem mondom el többször, hogy neked Mr. Kingston vagyok!

– Igen, Mr. Kingston.

Tolliver Kingston nem volt annyival idősebb Karlónál, de a köztük lévő szakadék nagy volt. A Prospero varázsköpenyét viselő férfi határozott állkapcsával és tágra nyílt, kifejező szemével jól illett a szerepbe, ha más miatt nem is nagyon. Többnyire visszatérő antagonistát alakított egy szappanoperában, de a képernyőn nemrég bekövetkezett halála meglepetésként érte őt – és az ügynökét is. Karlo úgy vélte, hogy végre elegük lett a viselkedéséből. Az eset a színészt keletre, Gothambe hozta, ahol a száműzetése sokkal tovább tartott, mint gondolta volna.

Kingston pedig minden alkalmat kihasznált, hogy minden bosszúságát Karlón töltse ki.

– Borzalmasan lassú vagy! Harminc perc múlva függöny. Mi romolhat még el?

– Mi más romlott még el? – kérdezte Karlo félve. – Én tehetek róla?

– Az a bolond Milford!

Karlo kifújta a levegőt.

– A mi Calibanunk.

– Ma este nem, otthon maradt. Használt egy szájfrissítő spray-t, és most azt hiszi, Vigyorex-mérgezése van.

– Jaj, ne! – Karlo szerette Milfordot. – Jól van?

– Téveszméi vannak, semmi egyéb. Milford lehelete önmagában is biológiai fegyver. – Kingston lenézett a táskára. – Ez lenne az?

– Minden megvan, ahogy kérte. Minden importált.

Karlo kinyitotta a táskát, és Kingston belenézett. Végigmérte Karlót.

– Biztos vagy benne?

Karlo nem tudta, mit mondjon.

– Eleget fizettem érte.

– És a visszajáró?

Karlo összerezzent.

– Mindenembe került, amit adott.

Kingston felnyögött, és megdörzsölte az orrnyergét.

– Nincs más választásom. Ezek a vonalak visszatértek. És láttad a szememet? Nem alszom jól.

– Tolliver… – Karlo elhallgatott, kijavította magát: – Mr. Kingston, én nem aggódnék. Az emberek az ön alakítása miatt vannak itt. Mindannyian értik, hogy mi folyik itt. Nagyjából mi vagyunk az egyetlen nyitva tartó színház! Ha ön smink nélkül…

– Miről beszélsz? – Kingston megragadta Karlót az ingénél fogva, és az arcába ordított. – Azt mondják, megértik, de csak arra fognak emlékezni, hogy Tolliver Kingston úgy néz ki, mint valami, amit a kutya szájából rángattak ki. És akkor majd legfeljebb a nyugdíjasoknak fogok jeleneteket előadni az otthonokban. – Egy lökéssel elengedte Karlót. – Ennyi erővel akár meztelenül is kimehetnék oda.

Karlo a szíve szerint rávágta volna, hogy Gotham városa már így is épp eleget szenvedett, de úgy érezte, hogy az lenne az utolsó mondat, amit kiejt a száján.

Kingston ismét a táskára nézett.

– Kezeskedett érte, akitől vásároltad?

– Igen, kezeskedtek róla – szökött ki sóhajként Karlo száján. Hogy Nick és Eddie szavának súlya mennyit nyomott a latba, azt habozott volna megmondani.

– Esküszöl, hogy biztonságos?

Karlo megvonta a vállát.

– Ezt nem tehetem. Úgy értem, nem teszteltem, de…

Kingston ismét megragadta a gallérjánál fogva.

– Carlin! De hisz ez csodálatos!

Karlo túlságosan megdöbbent ahhoz, hogy kijavítsa.

– Micsoda?

– Milford kidőlt. A beugrója az a sovány kölyök. Nem Calibannak való. De te meg tudnád csinálni!

– Én? – Karlo izgatott lett. Elvégre színész volt. – Végtére is, ismerem a szerepet. Én szoktam gyakorolni Milforddal.

– Igen, hallottalak. Meg tudod csinálni! – Karlo kezébe nyomta a táskát. – Jobb, ha felkészülsz.

Karlo értetlenül nézett le a készletekre.

– Ezeket használjam?

– Így mégse lehetsz Caliban, ahogy jelenleg kinézel.

– De biztos azt akarja, hogy az ön cuccait használjam? Mindketten színre lépünk a második jelenetben.

– Ezért kell gyorsan elkészülnöd. Használod a sminket, aztán visszahozod nekem.

Karlo rájött, mit kér Kingston – és volt mersze hangot adni ennek:

– Azt akarja, hogy kísérleti nyúl legyek?

– Nem, színész legyél, Caliban. – Kingston átkarolta Karlo vállát, és végigvezette a folyosón. – Különben is, nincs miért aggódnod. Az a nevetséges harlekin a tévében… Az egész csak reklámfogás.

– Akkor miért küldött engem…

– Vitatkozni akarsz, vagy játszani? Szólhatok róla az igazgatónak, hogy megcsináljuk a kölyökkel. Értjük egymást, Karlo?

Karlo bólintott, és éppúgy megdöbbent a lehetőségtől, mint attól, hogy a neve helyesen hangzott el.

– Pompás. Most pedig vár rám egy paróka, amit fel kell illesztenem. Legalább azok miatt senki sem pánikol! – Kingston berontott az öltözőjébe, és becsapta maga mögött az ajtót.

Karlo megfordult, és a Milford által mindig használt öltözőbe sietett. Azt akarta hinni, hogy Kingston valami kedveset tesz érte, hogy kárpótolja a hónapok óta tartó nyomorúságos bánásmódért. De persze volt egy bökkenő. Ugyanakkor…

…így is rámosolyoghatott a szerencse. Karlo a tükrös asztalhoz lépett, és a karjával lesöpörte az összes meglévő, most már gyanús sminket egy szemetesbe. A zsákot az asztalra dobta, és elkezdte kipakolni a tartalmát.

Az első dolog, amit észrevett, hogy a táskában lévő pénztárca nem az övé. Nick kicserélte. Fájt, hogy Karlo személyi igazolványa eltűnt, de ez volt az egyetlen kár. Ha Nick hitelkártyákra számított, akkor szörnyen csalódott lehetett.

– Tizenöt perc a függönyig! – hallatszott egy hang a folyosóról. – Ne okozzanak csalódást a bátor lelkeknek, akik ebben a förtelmes időben elhagyták az otthonukat. Tizenöt perc!

Karlo abbahagyta, amit csinált, és az ajtóhoz sietett. Odakint egy fehér hajú színpadi segéd állt, kezében egy írótáblával.

– Ne felejtsen el bemutatni! – mondta Karlo.

– Bemutatni? Magát?

– Mint Caliban!

– Ó, igen, Mr. Nagy Sztár mondta nekem. – Az öregember kivette a ceruzát a füle mögül. – Hogy hívják?

Karlo a szemét forgatta. Végül is csak tizenkét éve vagyok itt!

– Karlo Babić!

– Bah-bics? – A színpadi segéd a homlokát ráncolta. – Miféle név ez?

– Horvát.

– Mit jelent?

Karlo összerezzent.

– Öregasszony. – Azonnal jobb belátásra tért, és megállította a színpadi segédet az írásban. – Várjon! Ne, ne írja le!

Eszébe jutott az összes régi nagy színész, és a nevek a plakátokon a szobája falán. Hirtelen ötlettől vezérelve improvizált:

– Használja a művésznevemet!

Az öreg fehér szemöldöke felszaladt.

– Van művészneve?

– Csak használja, és kész. Basil Karlo.

– Basil. Mint a fűszer?

– Mint a fickó, aki Sherlock Holmes-t játszotta!

– Megvan. Keresztnév, detektív. Vezetéknév, a spicli a Keresztapában.

– Karlo, K-val!

– Jól van, jól van! – A színpadi segéd írni kezdett. – Biztos, hogy nem akarja a teljes „Karloffot”? Úgy néz ki, mintha…

A folyosó végéről Kingston hangja harsant:

– Hol marad már ez az idióta?

A színpadi segéd elvigyorodott.

– Azt hiszem, a sztárkollégája magát hívja.

– Csak néhány perc, Mr. Kingston! – Karlo visszasietett az öltözőbe, és becsapta az ajtót.

Levette az ingét. Nem volt olyan formában, amilyenben szeretett volna lenni, de tudta, hogy jobb mizantrópot tudna alakítani, mint a beugró. Mivel már sokszor előkészítette Milfordot, tudta, mit kell tennie. A nagy doboz alapozó, amit vásárolt, bőrfestékként fog szolgálni, ezt követően szemfestéket és rúzst használ, így elérve a tökéletesen vademberi külsőt.

Nem a púdereken és krémeken járt az esze, amiket felvitt, hanem azon, ami teljessé tenné az összhatást: az alakításán. Átfutotta a sorait, miközben pöttyözött és dörzsölt. Azt sziszegte:

– „Ez a sziget anyám révén enyém. Elvetted tőlem!”[1]

Milyen költői – milyen shakespeare-i – volt az élet. Prospero kikötött Caliban szigetén, és az uralma alá hajtotta Calibant, Kingston pedig ugyanezt tette Karlóval. De furcsa módon egy másik arcfestékes alak, Joker adta meg neki a nagy esélyt, hogy megmutassa a világnak, ki ő, és mire képes.

– „Sycorax bűbája – varangy, darázs…”

Azon kapta magát, hogy nehezen kap levegőt. Próbált visszaemlékezni a sorokra.

– „Varangy, darázs, denevér…”

Denevér. Vicces volt, ahogy a kis punk kimondta, hogy Denevérember. Karlo akkor nem merte kinevetni. Most érezte, hogy mosolyra húzódik a szája – és egy jót nevetett, így megkésve.

De valójában mégsem nevetett. Elkerekedett a szeme, és megnézte az arcát a tükörben. Nem ismerte fel, amit látott. Kisminkelt orcája eltorzult; szögletesebb lett, eltolódott.

Az első gondolata az volt, hogy megint elromlott a világítás.

A következő az volt, hogy elkapta a nevetős betegséget.

De nem adott ki egyetlen hangot sem. És ahogy az arcát nyomkodta, sikerült elérnie, hogy megfeszült izmai ellazuljanak. Csakhogy itt nem álltak meg. Megereszkedtek, pofazacskóvá alakultak. A bőre égett – és ahogy hozzáért, csak fokozta a fájdalmat. Kínjában a hajába markolt, ami csomókban hullott ki, és a kezében maradt.

Karlo felállt, és felborította maga mögött a széket. Megpróbált sikítani, de torz szájából csak szörnyű gurgulázás tört elő. A világ megpördült körülötte, és ahogy zuhant, csupán egyetlen zavaros gondolat kerekedett felül agóniáján:

Miért nem nevettem tőle?

ELSŐ FELVONÁS

ÉLŐ MŰALKOTÁS

1. FEJEZET

A HALOTTAK NEM BÁNTANAK SENKIT, mondta már sokszor Alexander Knox. Nem esznek sokat, és soha nem zavarják a szomszédokat.

Senki nem maradhatott meg hosszan a bűnügyek környezetében, ha rosszul lett egy holttest láttán. Nem tudósíthatott volna bűnügyekről anélkül, hogy ne találkozott volna néha egy-egy áldozattal – vagy tizenkettővel, ahogyan Knoxszal történt egyszer Carl Grissom egyik hírhedt leszámolása során. Valószínűleg a maffiózó szárnysegédje, Jack Napier lelkét nyomta pár haláleset aznap éjjel; mostanra azonban már mindketten halottak voltak. Grissom a fajtájához hasonló módon végezte be, míg Napier megzakkant, és lezuhant a világ legmagasabb katedrálisáról.

Knox elszalasztotta a lehetőséget, hogy láthassa Napier holttestét. Már majdnem hat hónapja annak a végzetes éjszakának. Az ámokfutás során megsérült, így a kórházban látta csak a munkahelye, a Gotham Globe címlapján: Joker, feje feltörve, mint egy tojás, mosolyogva nézett fel a mélyedésből, amelyet a teste ütött a járdán. A szörnyű kép közzététele meglepően kevés vitát váltott ki. Gotham lakóinak látniuk kellett, hogy az, aki ekkora rémületet okozott nekik, végleg eltűnt.

De Knox számára egyáltalán nem végződött jól az eset. Nem Vicki Vale készítette a képet. Határozottan mással volt akkor elfoglalva, így valaki más kapta meg az évszázad címlapját. És Knox sztoriját is, Gotham kapzsiságáról, Joker ördögi tervéről, Batman hihetetlen válaszcsapásáról. Knox, amint újra talpra állt, és ismét a pályán volt, kénytelen volt végignézni, ahogy valaki mást jelöltek a neki járó díjra, és minden munkája pocsékba ment. Nem telt bele sok idő, és újra hullákkal kellett foglalkoznia.

Csak ma este a holttest valójában egy épület volt.

A Capra halott volt, hónapokkal korábban bezárt, a Vigyorex-pánik egyik áldozataként. Mentőautók villogó fényei hirdették A vihar premierjét, elűzve a gyengélkedő színház még megmaradt utolsó vendégeit. Az utolsó darab, amelyet Shakespeare partner nélkül írt, lett a Capra utolsó felvonása. A társulat tagjai külön utakon indultak tovább, de a holttest ottmaradt: egy lepukkant épület, amelynek tulajdonjogát senki sem tudta megállapítani. Az emberek azóta is harcoltak a tetem fölött.

A Stantonok, a Wallace-ok és a Shreckek mind beépítették volna a helyét, törekvésükkel előhozva a szokásos embereket, akik tiltakoztak az ellen, hogy Gotham történelmének egy újabb darabja került veszélybe. Knox le merte volna fogadni, hogy a nappal itt sztrájkolók közül senki sem tette be soha a lábát a tűzfészekbe, amikor az még üzemelt.

Bár a Capra halott volt, mégsem volt kihalt – ma este nem.

Miután azt a fülest kapta, hogy valakik behatoltak az épületbe, Knox a hátsó ajtót felfeszítve találta. Belépett a színházba, óvatosan haladt a hetek óta áram nélkül maradt folyosókon. De valaki mégis áramhoz jutott odabent, ha hagyatkozhatott a keményen dübörgő zenére, amit hallott. Követte a hangot, és egy színpadi bejárati ajtón keresztül fényt látott pislákolni. Folytatódott az előadás?

Szemügyre vette a színpad mögé vezető lépcsőt. Nyikorgónak ígérkezett, de a bömbölő zene mellett úgy gondolta, senkinek sem fog feltűnni. Felmászva látta, hogy a szerencsétlenül végződött utolsó premier fából készült díszletvázai még mindig állnak, hátuljukra Prospero szigete volt stencilezve. Talált egy kis rést a homlokzaton, és felkúszott, hogy bekukucskáljon rajta.

Valaki itt sütögetést rendezett. A sziget díszletében éppen tengerparti buli tombolt. Egy nagy fémkukában tábortűz égett; mellette egy hatalmas magnó állt. Vad bulizók táncoltak mindenfelé, kezükben üvegpalackot szorongatva. Néhányat a színpad padlójához csaptak; több üveget az egykori nézőtéren álló székek közé dobáltak. A nézőtér nagy mérete eddig megakadályozta, hogy a terem megteljen füsttel; ha a Caprában volt is valaha tűzjelző, az nem kapcsolt be.

Knox óvatosan a díszlethez támasztotta a kezét, hogy lehiggadjon, miközben alaposabban szemügyre vette a jelenetet a nyíláson keresztül. Úgy számolta, hogy közel egy tucatnyi felnőtt lehetett jelen, többen közülük partiálarcot viseltek. Nem is – bohócmaszkot. Joker halála óta a jelmezboltokban nagy volt a kereslet az ilyenek iránt, és a város befolyásolhatóbb csavargói ezeket választották álcának. De ezeknek a figuráknak a csínytevései a vandalizmusra, a tűzvédelmi szabályok megszegésére és a rossz zenei ízlésre korlátozódtak.

Mindennek a tetejébe furcsa gázszagot is érzett. Bárhonnan is jött, az az érzése támadt, hogy nem lenne ajánlatos sokáig maradnia ezen a helyen. Knox már éppen el akart osonni, amikor a dübörgő zenét túlharsogta egy kiáltás:

– Abbahagyni!

A táncosok balra, a színpad felé néztek. Egy ormótlan figura toppant a képbe, vászontáskával a kezében. Odasétált a magnóhoz, és kikapcsolta. Ekkor látta meg Knox a kopasz jövevény arcát: az éjszaka középen, a sötét épületben is napszemüveget viselt, hatalmas fekete bajusza miatt pedig úgy festett, mintha Rissz-Rossz Sam egyik unokatestvére volna.

Knox némán kiejtette a nevét: Lawrence!

Napier Jokerként Grissom bandájának tagjait – és a többi, általa átvett banda különböző szakadárjait – is beolvasztotta a szervezetébe. Emellett zsoldosokat is verbuvált, különleges fegyverekre és harcművészetekre kiképzett bérgyilkosokat szervezett be. Lawrence csak egy jó öreg izomagyú volt – és olyasvalaki, aki saját ostobasága ellenére valószínűtlenül túlélte Joker terrorparádéjának éjszakáját. Knox Mázlista Fajankóként emlegette.

A gothami katedrális harangtornyában keletkezett sérülések és a hely alapján, ahol Lawrence-t megtalálták, a rendőrség azt feltételezte, hogy a verőlegény megpróbált ráugrani Batmanre, de beszakadt a súlya alatta a padlódeszka. Szerencséje volt, hogy volt alatta egy másik emelet, ahol landolhatott. A gótikus építészet nem volt ilyen kegyes az egyik társához. A durva földet érésben Lawrence alaposan összetörte magát, és először hordágyon, majd börtönben kötött ki. Ott is volt, amíg egy héttel korábban el nem szúrták az áthelyezését.

Knox úgy vélte, Lawrence jelenléte a Caprában más szintre emelte ezt a szabálysértési zűrzavart. A diktafonjáért tapogatózott. Soha nem hallotta Lawrence-t beszélni – egy szót sem szólt a vádemelés során. De a verőlegény hangja hangosan és mélyen dübörgött, ahogy a mulatozókra kiabált:

– Elég a baromkodásból! – Lawrence mennydörgő csattanással a színpadra dobta a táskáját. A részeg huligánok mozdulatlanná dermedtek, ahogy közeledett. Az egyikük fölé magasodott, és megragadta az üvegét. – Ki hozott ide piát?

A részeg bohóc álarcos összerezzent.

– Itt találtuk!

– Itt?

– A büfépult mögött. A soha meg nem történt premierről maradt. – Bohócpofa megvonta a vállát. – Hé, ember, nincs értelme veszni hagyni!

– Idióta! – Lawrence kézháttal keményen pofon vágta a fickót. – Az lenne a feladatotok, hogy a földdel tegyétek egyenlővé az épületet!

Miért? – kérdezte volna Knox. És ami még fontosabb: Ki miatt? Riadtan megingott, és véletlenül túl erősen támaszkodott a díszletnek – a következő pillanatban azt látta, hogy a váz elkezd előrebillenni. A semmibe markolt, képtelen volt megakadályozni, hogy a rétegelt lemezre festett erdő leomoljon a színpadra.

Knox megdermedt, amikor minden tekintet az ő irányába fordult. A riporter szégyenlősen elvigyorodott.

– Hogy ityeg?

– Elkapni! – kiáltotta Lawrence.

Knox megfordult, hogy elszaladjon – csakhogy megbotlott egy elektromos vezetékben. A zuhanás közben elvesztette a diktafonját. A visszaszerzése hibának bizonyult, és értékes másodpercekbe került. Mire visszatette a kabátja zsebébe, a vandálok már a sarkában voltak.

– A fénybe vele! – harsant Lawrence újabb parancsa.

A maszkos bulizók a színpad közepére, a fémkukában gyújtott tűz elé vonszolták Knoxot.

– Szórakozni jöttél? Az előadásnak annyi! – kiabált Knox arcába az összegyűlt punkok egyetlen női tagja.

– Neki lesz annyi – mondta a két bulizó egyike, akik hátulról fogták. – Ez egy zsaru!

– Srácok, srácok. Nyugalom! – mondta Knox. – Nem vagyok zsaru.

– Lószart! – A nő megrántotta a nyakkendőjét a kabátja alatt. – Ilyen szerelésben?

– Az egészségügyi hivataltól jöttem. Azt hittem, ez a Perluigi Pizzéria. – Knox nekifeszült fogvatartóinak. – Úgyhogy mennék is oda…

– Maradsz! – harsogta Lawrence.

Knox összehúzta magát.

– Maradok. – Kisiskolás kora óta a viccelődés volt számára a kiút a bajból. Általában akkor sem működött.

– Megmotozni! – parancsolta Lawrence. Ha eddig nem is ő volt a főnök, most már igen.

A nő átkutatta Knox kigombolt kabátját, és megtalálta a diktafonját. Úgy tartotta a magasba, mintha még sosem látott volna ilyet.

– Ezt mégis honnan szerezted?

– Tudok kedvezményt szerezni a boltban, ha szeretnél egyet – ajánlotta Knox.

– Ez már az enyém.

– Pontosan erre gondoltam. A tiéd. Boldog születésnapot! – A férfi figyelte, ahogy a nő babrál vele. – Csak le ne nyeld véletlenül az elemet.

A diktafon láttán Lawrence kapcsolt.

– Te vagy az a riporter. Knox.

– Te pedig Lawrence, ha nem tévedek. – Most már nincs értelme színlelni, gondolta Knox; találkoztak a bírósági tárgyaláson. – Jól nézel ki! Biztos vagyok benne, hogy jól esik végre kimozdulni. De nem hittem volna, hogy pont itt futunk össze. Talán Chicagóban, esetleg Metropolisban…

Lawrence az arcába hajolt, és rávicsorgott.

– Ez az én városom.

– Igen, gondolom, még vannak itt kikölcsönzött könyvtári könyveid.

Lawrence hátralépett, és Knox kissé fellélegzett. Pfuj. Halat vacsorára?

A fickó megfordult, és visszament a táskájáért.

– Látta valamelyikőtöket maszk nélkül?

– Nem, magunkon hagytuk, ahogy mondtad – válaszolta a fickó, akit Lawrence megpofozott. – Mármint, kivéve, amikor ittunk egy kortyot. – A maszkja csak félig volt a helyén.

Lawrence egy gyors mozdulattal nyakon ragadta a fickót, mire az rendesen felhelyezte a maszkot.

– Nem láttam arcokat, komolyan mondom! – vágta rá gyorsan Knox.

A nő Lawrence-re mutatott.

– Őt viszont felismerted!

– Nem, azt hittem, Lawrence Welk az. Tudniillik otthon felejtettem a szemüvegemet. – Lawrence-re pillantott. – Az övé viszont szép. Dizájnerdarab?

Lawrence a kezébe nyomta a táskát a bohócnak, akit megdorgált.

– Oszd ki ezeket, te idióta.

Ha Lawrence szerint valaki idióta, gondolta Knox, akkor a világ bizony nagy bajban van!

Knox figyelte, ahogy a bunkósbotoknak látszó tárgyakat kiosztják. Csak akkor vette észre a nagy szövetcsomót, amely a bot egyik végére volt tekerve, amikor Lawrence az egyikkel a tűz felé közeledett. Lawrence a becsavart véget a tűzbe dugta, hogy meggyújtsa. A többiek követték a példáját, és hamarosan a Knoxot fogva tartó két gorillán kívül mindenkinek a kezében rögtönzött fáklya lángolt.

Lawrence a terem többi része felé mutatott, amely jobban látszott a fényben.

– Mondd, hogy elvégezted a munkát!

– Még mielőtt ideértél – válaszolta a nő. – Végiglocsoltuk az üléseket idelent és a páholyokban is.

Knox ekkor vette észre őket először: üres marmonkannák sorakoztak a folyosókon. Összeszorult a szíve. A „lepusztítani az épületet” lényege nem az volt, hogy lelakják a színházat. Fel akarták gyújtani a Caprát!

Látta, hogy Lawrence őt bámulja.

– Nézd, már mondtam, nem tudok senkit sem azonosítani. És ha bárki kérdezné, láttalak felszállni egy bolíviai járatra!

– Pofa be! Gondolkodom.

– Csak nyugodtan.

Knox számára hamarosan világossá vált, hogy Lawrence életében a „csípős vagy enyhe” lehetett az a szint, amilyen bonyolult döntésekhez szokott. Talán a fáklyák mind leégnek, és a határozatlanság miatt megúszhatja ép bőrrel. A legjobb megoldásnak az tűnt, ha csendben marad és reménykedik a legjobbakban…

…amíg a riporteri kíváncsiság felül nem kerekedett a józan eszén:

– Nézd, megértem a maszkokat… De miért pont bohócok? Azt hittem, a városnak már elege van belőlük.

A nő a maszkjára mutatott, és tisztelgett.

– Joker volt a gurunk.

– Megváltoztatta a játékszabályokat – tette hozzá az egyik fickó, aki Knoxot fogta.

– És élt-halt a bulizásért! – kotyogta közbe a másik.

– Szóval ismertétek – mondta Knox. – Neki dolgoztatok?

– Láttuk a tévében! – mondták egyszerre ketten.

Knox úgy érezte, hogy nem látja át teljesen a helyzetet.

– Értem én, tetszik a stílusa. Neked viszont – szólt Lawrence-hez – egy rakás fejtörést okozott. Akkor miért lógsz ezekkel? Joker elment. Mi ebben a jövedelmező?

Lawrence mozdulatlanul állt, és a napszemüvege mögül bámulta. Végül így válaszolt:

– Mindig tudta, mit kell tennie. – Megbillentette hatalmas fejét, és úgy beszélt, mintha hirtelen megszállta volna egy isteni szikra. – Mit tenne most Joker?

Egy pillanatnyi csend következett. Aztán a legrészegebb fáklyás bohóc azt mormolta:

– Süssük meg…

– Süssük meg! – mondta egy másik, hangosabban.

– Tűzre vele! Tűzre vele! – Lawrence bandájának tagjai lángoló fegyvereikkel hadonászva közeledtek Knox felé, akár egy csapat dühös, középkori falusi paraszt.

Amikor a lángok már az arcát nyaldosták, Knox újra nekifeszült az őt tartó párosnak.

– Várjatok, ne!

– Állj! – harsant Lawrence hangja, mire azok valóban megálltak, és Knox megkönnyebbülten lélegzett fel. De ez csak néhány másodpercig tartott. – Tartogassátok a fáklyákat a munkára! – parancsolta Lawrence. A kuka felé mutatott. – Ott süssétek meg!

A Knoxot fogva tartó fickók egyszer megpörgették, hogy a tűz felé nézzen, és aztán még egyszer, miközben rúgkapálás és kiabálás közepette vonszolták a hordó felé. Két másik társuk is megszabadult a fáklyájuktól, és megragadták a lábát.

Knoxot iskolás korában egyszer beledobták egy nagy szemetesbe; aznap váltóruhára volt szüksége. Ezután már nem kell hazamenni átöltözni, gondolta, ahogy a négy vandál a levegőbe emelte. Érezte, hogy a lángok nyaldossák a kabátját a hátán, ahogy a tűz fölé emelték. Knox kepesztetett, érezte a hőséget, és nem látott semmit, csak a szarufák sötétségét.

És valamit azok rejtekében.

Valamit, ami úgy zuhant lefelé, mint szabálytalan labda a baseballmeccsen. Valami fehér és gömbölyű, ami az ő irányába száguldott. De mielőtt eltalálta volna, felrobbant, és nyúlós habot zúdított rá, a szemetesre és a négy vandálra, akik fogvatartották.

A rémült négyes hátrahőkölt, a kuka füstölő és haldokló tüze mellé dobva őt. A hátán fekve Knox épp időben törölte meg a szemét, hogy lássa, a fenti üresség nem üresség, hanem egy sötét köpeny, amely virágként kinyílt, ahogy viselője leereszkedett.

Batman!

2. FEJEZET

HELYES, GONDOLTA BATMAN, miközben a megriadt gorillák felé zuhant. Nézzetek csak engem!

A köpenyének széttárulása, amikor leereszkedett a magasból, gyakorlati célokat szolgált. A köpenyében lévő könnyű küllők kifeszültek, aminek hatására a lepel kitágult, akár egy esernyő, felfogva a levegőt és lelassítva az ereszkedését. A közvetlenül alatta lévők elől kitakarta a felülről érkező fényt – és bárkinek, akinek volt fegyvere, a testén kívül sok felületet adott, amire lőhetett.

És mi több: megdöbbentően festett.

Amikor csak látták, a köpeny olyan üzenetet közvetített, amely a bűnözők természetes ösztöneire hatott: Valami náladnál nagyobb dolog közeledik. Jobb, ha menekülsz! És a színpadiasság – kihagyhatatlan szóvicc, tekintettel a helyszínre – különösen hasznos eszköz volt abban, hogy elterelje a figyelmet a túszról.

Még ha Alexander Knoxról is volt szó. Batman rögtön azonosította őt a szarufákról; senki más nem beszélt volna ennyit, ha az élete forog kockán.

Kikapcsolta a köpenyt, és másodpercekkel azelőtt, hogy a csizmája a színpadra ért volna, visszaállította a szokásos állapotába. A szemetesben sistergett a kialvófélben levő tűz, és a négy kemény fiú, akik Knoxot fogvatartották, elejtették az újságírót. Mindannyiukat, a riportert is beleértve, eláztatta a lángálló folyadék, és néhányan köhögtek, levegőért kapkodtak. Ketten még talpon voltak; két gyors ütés a padlóra küldte őket a színpadon, Knox két oldalán.

Batman lenézett rá.

– Ne mozdulj!

A többiek viszont addig sem tétlenkedtek. Fentről Batman hét lehetséges célpontot azonosított Knox fogvatartóin kívül; Lawrence is köztük volt. Megkönnyítette az észrevételüket, hogy mind fáklyát tartottak a kezükben. Jelenleg ezek szolgáltak a helyszín egyetlen fényforrásaként.

– Kapjátok el! – kiáltotta Lawrence.

Batman elmosolyodott.

A fáklyahordozók a folyosókon dühös középkori falusiak módjára rohantak a színpad felé. Batman pont azt akarta, hogy ott legyenek, és ne ott, ahová benzint locsoltak szét. Egy fémdobozt húzott elő az övéből. A markolására reagálva az kétoldalt fekete szárnyakat növesztett. Megérintette a rajta lévő piros gombot, és a kis monitoron ikonok jelentek meg, feltüntetve az ellenségeket. Az új fegyvert mozdulatlan bábukon tesztelte már, de igazi ellenfelek ellen még soha. Próbaképp kezdjünk öttel, gondolta.

A színpadon a legközelebbi támadó felé hajította a legújabb batarangmodellt. A fickó fejét oldalról találta el, leütötte a maszkját, és a vandál eldobta a fáklyáját. A batarang megpördült a levegőben, kiszámítva a legjobb megközelítési szöget a második fáklyahordozóhoz, és folytatta útját.

Újabb csapás – majd egy harmadik.

Legközelebb Lawrence felé emelkedett – csakhogy magasan föléje szállt, és eltűnt a sötétségben. A titán felnevetett. A kudarc meglepte Batmant, de végül is ez volt az első alkalom, hogy élesben kipróbálta – és közben már valami mással is készült.

Korábban egyszerűen ledobott egy tűzgátló gránátot a magasból, és hagyta, hogy a gravitáció végezze a dolgát. Most egy lövedékvetőt használt, amelyet a batarang első áldozata felé irányított. A fickó még mindig a földön feküdt, az állát markolászta és nyögött; nem ő jelentett veszélyt, hanem a fáklyája, amely leesett, és meggyújtotta a díszletet. Batman meghúzta a ravaszt, és kilőtte a tűz felé a gránát kisebb változatát. Újabb hangos puffanás, és a lángok eltűntek egy habpermetben.

Éppen végzett a harmadik véletlen tűzfészekkel, amikor Lawrence feléje indult, két másik társával együtt. Batman nem fegyvernek szánta a gránátvetőt, de tett egy próbát, és épp a közeledő támadók elé lőtt vele. A töltetekből hab tört ki, ahol a padlóba csapódtak, beterítve a vandálokat sípcsontjukig, és csúszós tereppé változtatva a színpadot. A Lawrence két oldalán közeledő páros azonnal megcsúszott, és nagyot estek.

Lawrence eközben komikusan csúszott a padlón Batman irányába, aki félreállt, és meglökte, ahogy a verőlegény elhaladt mellette, új irányba terelve őt. A férfi szaltóval a zenekari árokba esett, eltűnt szem elől, és szörnyű csattanással landolt.

Batman az elejtett fáklyák közül még jó párat eloltott, mielőtt egy újabb támadást kellett elhárítania. A színház minden alkalommal egyre sötétebb lett – míg végül szembe nem került az utolsó fáklyahordozóval.

– Hűha! – mondta a fickó, amikor Batman közeledett felé. A fickó részegnek tűnt, de ez nem befolyásolta az ítélőképességét. Ahelyett, hogy harcba szállt volna, egyszerűen átadta a fáklyát Batmannek, megfordult és elfutott.

Batman hallotta, hogy mások is követik, a szélrózsa minden irányába indulva elhagyták a színházat. De nem mindenki.

– Elnézést! – kiáltotta Knox. – Kéne egy kis segítség!

A kalandor megfordult, és meglátott egy kezdetben polipnak látszó valamit – egy többkarú masszát, amelynek egy percbe telt, hogy különálló alakokká váljon. Knox kezdeti fogvatartói közül többen is a földön birkóztak vele. Egy bohócmaszkos nő bukkant elő elsőként a kavarodásból.

– Vissza, Denevér! Vagy kitekerjük ennek a fickónak a nyakát!

Batman elnyomott egy sóhajt. Mindig megnehezítették a dolgát.

– Oké – morogta válaszul.

– Oké? – visszhangozta Knox hitetlenkedve a tolongás közepében.

Batman odébb lépett – de csak a magnóig. A zseblámpát maga elé tartva gyorsan felmérte a készülék teljesítményét. Ez megteszi, gondolta.

Levett az övéről egy szerkentyűt: olyat, amit akkor használt, ha elektromos hálózatokba akart behatolni. A rövid patchkábelt a sztereó bemeneti csatlakozójába dugta, aztán beledobta a fáklyát egy pocsolyányi tűzoltó habba, kioltva lángját, és egyben sötétségbe borítva az egész helyet.

– Fogom! – kiáltotta az egyik bűnöző.

– Engem fogsz, te idióta! – ripakodott rá társa.

A dulakodás és a káromkodás hangjaiból ítélve a zűrzavarban egymás ellen fordultak. Batman aktiválta a maszkján az éjjellátó funkciót, és látta, hogy pontosan ez a helyzet; a Knoxot fenyegető veszély egyelőre elhárult. Csak ennyire volt szüksége. Előrelépett a magnó felé, és aktiválta maszkja beépített fülvédőjét, majd megfordította az eszközt, hogy a hatalmas hangszórók a küszködő Knox és fogvatartói felé nézzenek.

Bár ő maga nem hallotta a kapcsoló lenyomását követő hangot, jól tudta, mit hallhatnak. A készüléket a régi idők telefonos betyárjai ihlették; technológiai vandálok, akik hangot használtak fegyverként. Tesztelt már hangfegyvereket, de egy sem volt kéznél; ez volt a következő legjobb megoldás, egy több mint száz decibelre felerősített, szörnyű sikoly. Egy olyan előadóterem színpadáról, mint a Capra, Batman úgy képzelte, hogy a hangnak igencsak lenyűgözőnek kellett lennie.

Az biztos, hogy megvolt a hatása: infraszemüvegében látta, ahogy az emberek egyenként kiváltak a kavarodásból. Batman nem tudta, melyikük Knox, de senki sem tudta egyszerre fogni őt és a fülét is. A hangforrást maga előtt tartva Batman előrenyomult a csoport felé, akik egymásnak estek, miközben megpróbáltak elmenekülni.

Batman megfordult. A bohócpofák minden irányba szétszéledtek, és menekültek az épületből, amerre láttak. Lent a zenekari árokban egy nagy alakot látott – valószínűleg a magához tért Lawrence-t, aki dühösen hadonászott. Valószínűleg a sztereó elbitorlása miatt dühöngött.

Nem is volt baj, a munka bevégeztetett. Batman kirántotta elektronikus jeladóját, és deaktiválta fülvédőjét. Aztán erősen megragadta a magnó fogantyúját, és egyszer megpördült, mint egy olimpiai kalapácsvető. Pontosan időzített, úgy engedte el, hogy az eszköz a zenekari árok felé száguldjon. A boombox kifejezés hirtelen új értelmet nyert, ahogy az eszköz keményen lecsapott Lawrence-re. A zsoldos felüvöltött.

Amikor Lawrence sziluettje ismét feltűnt Batman éjjellátó készülékében, már mozgásban volt – de nem a színpad felé. A sötétben magára hagyott, fájdalmasan szenvedő Lawrence a zenekari árokból az ülések mellett igyekezett elmenekülni. Batman megállt. El akarta kapni a bűnözőt, és számos trükk állt rendelkezésére, hogy megkötözze – de a sötétség megnehezítette némelyik használatát. És mi több, háta mögül nyögés hallatszott.

Batman hátranézett. Egy alakot látott, aki négykézláb kúszott el a színpad távoli fala mentén – és a sötétben a lépcsőn való lezuhanás veszélye fenyegette.

Knox.

– Vak és süket – mondta a riporter, látszólag önmagának. – Süket és vak.

Vetve egy utolsó pillantást Lawrence irányába, Batman úgy döntött, hogy a bűnözők elfogása várhat. Mivel többre volt szüksége, mint amit az éjjellátója nyújtani tudott a színpadon uralkodó zűrzavarban való eligazodáshoz, kikapcsolta a készüléket, és ismét az övéért nyúlt. Kiválasztotta a szarufát, amelyen korábban ült, és kilőtt rá egy nyilat. A lövedék beágyazódott a tartóba, és meggyulladt, fehér fényt vetve az egész teremre.

Batman látta, hogy Knox megállt, és ülve bámulta a rögtönzött világítótestet. A riporter megdörzsölte a halántékát.

– Süket vagyok. Megsüketültem miattad!

– Túléli.

Knox öregember módjára a füléhez emelte a kezét:

– Mi az? – kiáltotta hangosan kérdését.

– Nem tudtam volna mindet elkapni – mondta Batman, és közelebb lépett hozzá. – Azt akartam, hogy elmenjenek.

– A munkám lényege az, hogy kérdezek – kiabálta Knox. – Ki lesz kíváncsi a cikkeimre, ha az egyetlen kérdésem az, hogy: He?

– Majd néznek tévét. – Batman végigmérte Knoxot. Pokolian nézett ki, de nyoma sem látszott rajta súlyos sérülésnek.

Knox erőteljesen megrázta a fejét, hab fröccsent ki a hajából.

– Köszönöm – mondta, valamivel normálisabb hangerőn. – Nem igazán élveztem az előadást. – Lenézett a habtól nedves ruhájára. – Ön aztán tudja, hogyan kell tönkretenni egy öltönyt!

Batman rá sem hederített. Lawrence és a többiek eltűntek, de az igazi zsákmánya most valami más volt. Körbejárta a színpadot, keresgélt.

Knox felállt.

– Komolyan, köszönöm. Szerencsém volt, hogy felbukkant. – A következő pillanatban átsuhant az arcán a felismerés, és az arckifejezése megváltozott. – Várjunk. Követett engem?

– Lawrence-t követtem. – Batman azóta kereste a bűnözőt, amióta hallott a szökéséről. Meglépett a rendőrségi furgonból, amely orvosi vizsgálatra szállította. Ahogy végigsétált a színpadon, meggyőződve arról, hogy a helyszín biztonságos, Knoxhoz fordult, anélkül hogy ránézett volna. – Miért jött ide?

– Egy nyomot követtem.

– Veszélyes játékot játszik.

– Abban van a pénz. – Knox kis szünetet tartott. – Azt hiszem, valaki ezt mondta egyszer.

– Willie Sutton. Bűnöző volt. Bankrabló.

– Igen, gondolom, a maga denevérdédapja kaphatta el.

Batman nem válaszolt, folytatta a nyomozást. Jobbnak látta, ha nem beszél sokat. Alexander Knox már beszélt Bruce Wayne-nel. A bűnvadász Batmanként megváltoztatta a hangját és a beszédstílusát, de a riporterek képzett megfigyelők voltak. Knox talán kapcsolatot találna.

– Ez a zenekedvelő fazon elég gyorsan visszatért a terepre – jegyezte meg a tántoríthatatlan Knox. Batman mellé lépett. – Festmények megrongálása, színházak felgyújtása… Talán a Globe alkalmazhatná művészeti kritikusként.

Abból, amit Batman rövid ideig fentről látott, úgy tűnt, Lawrence-nek volt egy határozott menetrendje. Nem csak vandálkodni akart.

Knox csatlakozott Batmanhez, és átnézte a színpadot.

– Remélem, itt van valahol a diktafonom – jegyezte meg a riporter. – Maga mit keres?

– Tudni fogja, ha meglátja. Lawrence említette, hogy kinek dolgozik?

– Nem, de egy csomó embernek fáj a foga erre az ingatlanra – felelte Knox. – És nem azért, mert ismét színpadra akarják hozni a Macsók és macákat. Kaptam egy fülest, hogy emberek szivárogtak be ide.

– Nem hívta a rendőrséget?

– Lehettek volna házfoglalók is. Hajléktalanok. Nem akartam, hogy letartóztassák őket.

Szóval az újságírónak van szíve, gondolta Batman.

Ez a benyomás addig tartott, amíg Knox hozzá nem tette:

– Interjút akartam velük készíteni. Szimpatikus Dávidok az ingatlanspekuláns Góliátokkal szemben. Az a fajta sztori, amivel régen simán el lehetett adni a lapokat, amíg valaki el nem kezdett errefelé repkedni.

Batman tovább keresgélt. Megpillantotta az egyik gumimaszkot, ami a padlóra esett. Óvatosan felvette, bizonyítékként.

– Már megint bohócok.

– Mezei Joker-rajongók – jegyezte meg Knox. – Olyan, mintha egy szektája lenne. Hősükként tisztelik.

– Őrült volt.

– A szektáknál ez pluszpont. Az újságnál már úgy hívom őket: Vigyor Mortis.

Batman megállt és megfordult. Először nézett szembe Knoxszal.

– Ne szenteljen nekik figyelmet! – mordult rá.

Knox szeme döbbenten elkerekedett.

– Miért ne?

– Azzal csak igazolja a viselkedésüket. Népszerűsíti őket.

Knox kuncogott.

– Vicces ez a maga szájából. A történeteink nélkül még mindig csak egy mítosz lenne.

– Sosem vágytam az emberek figyelmére. – Knox elé tartotta a maszkot. – Csak az övükét akarom.

– Ezt idézhetem?

– Nem.

Knox feltartotta az egyik ujját.

– Egy szóval sem mondta, hogy bizalmasan beszélünk.

– Valamivel jobban foglalkoztatott, hogy megpróbálták megölni magát. – Batman szorosan megmarkolta a maszkot, mielőtt félredobta volna.

Ezt látva Knox úgy tűnt, hajlandó ejteni a témát.

– Gotham városa előbb-utóbb kifogy a bohócmaszkokból. Soha nem arcfesték, észrevette? Nem kötelezik el magukat a szerep mellett.

Batman észrevette. Ezt részben annak tulajdonította, hogy egész Gothamben általános volt a testápolási szerektől való tartós félelem; a színház, amelyben állt, azért bukott meg, amit egy itteni színésszel tett a szennyezett smink.

– Nem értem, miért hívják ezt a helyet Caprának – jegyezte meg Knox. – Ez nem mozi.

Batman meglepte a válaszával.

– A Capra latinul kecskét jelent.

Knox teljesen elképedt.

– Nicsak, a Denevér tud latinul?

A dobozokra mutatott, amelyeken aranyszínű kecskeszarvak is látszottak az emblémában.

Knox összekapcsolta a dolgokat, és csettintett az ujjaival.

– Igen, a társulat nevében benne van a „kecske”. De miért pont kecskék?

– Nézzen utána!

Mielőtt a riporter visszavághatott volna, belerúgott valamibe. A batarang volt az. Letérdelt, hogy felvegye…

…de Batman kikapta a kezéből.

– Ezt magammal viszem.

– Nem azé, aki megtalálta?

– Nem. – Batman megpiszkálta a kóbor lövedéket, hogy visszahúzza a szárnyait. Lesz még mit dolgozni ezen a prototípuson. Valószínűleg a fáklyák jelenléte zavarta meg az érzékelőrendszerét, és az ilyen esetekre mindenképpen szüksége lesz valamilyen nyomkövetőre rajta. Az egyetlen dolog, amit egy bumerángtól igazán elvárunk, az az, hogy visszatérjen.

Batman szirénák közeledését hallotta az épület előtt. Valakinek biztosan feltűnt a sok kirohanó ember, gondolta. Eleget látott már.

– Hívja a tűzoltókat – mondta a riporternek –, nehogy véletlenül tűz üssön ki idebent.

– Persze – felelte Knox.

A színpadról lefelé tartva Batman talált valamit a padlón: Knox diktafonját. Odadobta neki.

– Köszönöm – mondta Knox. Feltartotta az eszközt. – Hé, figyeljen, ha van egy perce…

Batman hátat fordított Knoxnak, és egy csáklyát lőtt a szarufák irányába.

A riporter azonban nem adta fel:

– Megmondom a régi társamnak, hogy üdvözli.

Batman megtorpant.

– Vicki Vale-nek? – kérdezte anélkül, hogy visszafordult volna.

– Igen. Gondolom, így, hogy ő elment, az ő megmentéséről áttért az enyémre.

Ne várja, hogy szokásommá váljon. Egy köpönyeglibbenés, és felszállt a levegőbe.

3. FEJEZET

MÁS EMBEREK ZENÉJÉT HALLGATNI MAGA A POKOL.

Amikor órákkal az elszúrt Capra-meló után hajnalodott, Lawrence gyalog kanyargott Gotham utcáin, a nyitott ablakkal elhaladó taxik magnójának pörgős nótáit hallgatva. Nem tudott válaszolni. Nem sokkal a színházból való menekülés után eldobta a magnóját; Batman kis mutatványától szétrepedtek a hangszórói. Ez is egy volt azon dolgok hosszú sorában, amelyeket Batman tönkretett. A szép idők véget értek.

A bank órája hatot mutatott.

Elkéstem. A nagyfőnöknek ez nem fog tetszeni. Szaporázta a lépteit.

Lawrence-t nem zavarta, ha úgy kellett táncolnia, ahogy Joker fütyült. Ő volt a legjobb főnök, akinek Lawrence valaha is dolgozott. A bohóc egy kis sereget gyűjtött össze kemény fiúkból, akik szinte bármire képesek voltak, és bár időnként találomra megölte valamelyik szövetségesét, Lawrence nem félt tőle. Joker a saját filmjében élt; valakinek gondoskodnia kellett a zenéről. De a zene a gothami katedrálisban véget ért. Joker a sírba szállt – Lawrence pedig a kórházba, majd a börtönbe. És bár nemrég sikerült újra kijutnia, köszönhetően annak, hogy valami bolond elfelejtette bezárni a furgon ajtaját az átszállítása során, Lawrence rájött, hogy nincs visszaút abba, ami volt.

Gordon rendőrfőnök bejelentette, hogy a zsaruk elkapták Joker összes emberét, és majdnem így is volt. Már csak a söpredék volt szabadlábon. A gyávák, akik elmenekültek a felvonulásról, vagy korábban leléptek. Aztán ott voltak az újoncok: a kölykök és a válogatott csodabogarak, akiket Knox riporter idegesen ugyan, de lesajnált. Knox egy puhány volt, de ebben igaza volt. Lawrence mégis megpróbált velük valamit kezdeni, és ez most az arcába robbant.

Nem maradt más hátra, mint szégyenkezni.

Belépett a hétemeletes garázsba, és sietve elindult felfelé. A harmadikon egy magányos limuzin állt, kikapcsolt fényszóróval és járó motorral. Lawrence kilépett a lépcsőházból, és megállt a jármű elsötétített ablakai mellett.

Három percig várt ünnepélyesen, mire a hátsó ablak némi elektromos surrogással végre legördült. Egy fehér hajú férfi olvasta az újság tőzsdei oldalát.

– Utálom a garázsokat.

– Maga választotta a helyet, Mr. Shreck.

– Utálom a garázsokat, mert drágák, és mindig rossz helyen vannak. Soha nem tudok az üzleteim közelében helyet találni. Ha ma este jól alakultak volna a dolgok, megkaptam volna a kívánt helyet, és talán az irodámban találkozhattunk volna, nem pedig itt. – Shreck tovább tanulmányozta a híreket. – Néhány órája kinéztem az irodám ablakán, Lawrence. És tudod, mit nem láttam?

– Nem tudom követni.

– Badarság. Te csakis követni tudsz. – Shreck lapozott. – Tűzoltóautókat, Lawrence. Nem láttam, ahogy újabb és újabb tűzoltóautók tartanak villogó fényekkel a tűz felé. A szegény, lerobbant Caprához, egy letűnt korszak emlékéhez, amelyet tönkretett az idő és a rossz vezetékezés.

– Batman felbukkant.

– Egy órával azután, hogy az embereid betörtek, a rendőrségi vonal szerint. És valahogy ennyi idő alatt senki sem talált odabent egy gyufát.

Lawrence nem próbált kifogást keresni. Max Shrecknek áruházai voltak, és még sok minden más, de nem született gazdagnak, és minden jel arra utalt, hogy a csúcsra jutás közben eltaposott néhány embert. A férfi pattogva beszélt, a műveltség és az utcai vagányság keverékével. Lawrence úgy hallotta, hogy még Carl Grissom sem szívesen tett neki keresztbe. Jobb volt hagyni az ilyen embereket beszélni.

– A speciális szakterületed miatt bíztam meg benned. Káosz. Pusztítás. – Shreck összegyűrte az újságot a kezében, és először nézett Lawrence szemébe. Jeges tekintete összeszűkült. – Tudod, hogy én mire specializálódtam?

– Játékok eladására?

– Hatalomra. – Shreck csaknem köpte a szót. – A hatalom az, amire specializálódtam. Carl Grissom, és az őt követő hátborzongató őrült bukása hatalmi vákuumot hagyott a közösségedben, ha lehet ezt annak nevezni. – A szívére szorította a kezét. – Egy biztos, nekem ez nem közösségem. De alkalmanként a segítségemre lehettek. Jó, ha vannak partnereim, akikre támaszkodhatok.

Valahol Lawrence mögött becsapódott egy ajtó. A férfi nem rezzent össze.

– Azért fogadtam a hívásodat, mert azt mondtad, hogy szándékodban áll újjászerveződni – folytatta Shreck. – Egy új társ lehetnél, hogy bizonyos… szükséges feladatokat elvégezz. – A férfi a homlokát ráncolta. – Azok az emberek, akik Batman nevének hallatán összevizelik magukat, nem valók erre a pozícióra.

– Mindannyian megúsztuk.

– Mindannyian elmenekültetek.

– Még mindig keresem a tehetségeket. Korai még.

– Furcsa, nekem későnek tűnik. – Shreck az órájára pillantott. – Most már nem próbálkozhattok ismét a Caprában. Anélkül semmiképpen, hogy ne gerjesztenénk túl sok kellemetlen kérdést. És így az ottani üzletem vásárlóinak továbbra is sokat kell majd gyalogolniuk, hogy nálam költsék el a pénzüket.

Lawrence a homlokát ráncolta. Egy rakás bohócot küldött ki egy feladatra, és ezt most elszúrták, de alaposan. Leégett, munkanélküli volt, és a zene sem szólt. És ki is rúgták – már ha Shrecknek egyáltalán szándékában állt hagyni, hogy elsétáljon. Ismét zajt hallott oldalról, és a limuzin elektromos ablaka elkezdett felemelkedni.

Ekkor valami olyasmi történt Lawrence-szel, ami ritkán fordult elő.

Támadt egy ötlete.

– Mi lenne, ha felgyújtanánk egy csomó helyet?

Az ablak megállt, majd újra leereszkedett. Shreck kikukucskált Lawrence-re.

– A Capra pusztulását egy szerencsétlenségsorozatba rejtenéd?

– Igen. Azt mondta, hogy amúgy is több helyen kellene lecsapni, a város más részein. Adjon egy esélyt!

Lawrence elgondolkodott a kimondott szavakon, és egy pillanatra azon tűnődött, hogy vajon nem használt-e rossz kifejezést. Shreck felerősítette ezt az aggodalmát, amikor benyúlt az előtte lévő rekeszbe. De amit a kiskereskedelmi mogul előhúzott, az nem egy fegyver volt.

– Szedd össze magad, de gyorsan! Várd a hívást. – Shreck kidobott valami színeset az ablakon. – Ó, és ne kérjetek ebből többet. A játékrészlegünk kifogyott a készletből.

A limuzin előrelódult, a kerekei csikorogtak. Lawrence lenyúlt, hogy felvegye azt, amit Shreck eldobott.

Egy bohócmaszk volt az.

Lawrence bosszúsan morgott. A punkok egy része, akiket rávett, hogy segítsenek neki, nosztalgiából jelentkezett; mások csak karrieristák és bolondok voltak, akik valamiféle kapcsolati előnyt reméltek valakitől, aki Napier közelében dolgozott. De úgy, ahogy voltak, nem voltak jók. Egyetlen maszkos vagy egy tucatnyi maszkos sem tudta volna ma este megállítani Batmant.

Shrecknek igaza van. Nem számított, hogy hány célpontot kapott. Egyik sem számított. Lawrence tudta az igazságot: ő egy követő volt. Nem volt főnök – és pláne nem volt Joker.

Mindkét hatalmas kezével megragadta a bohócmaszkot, azzal a szándékkal, hogy kettétépi. A pokolba Shreck terveivel és egy új banda szervezésével! El akart tűnni a városból, és ez volt a…

Ám ekkor hirtelen megszólalt egy dal. Dobok dübörögtek, majd trombitaszó hallatszott. A zene a lépcsőházból jött, amelyen át a garázsba lépett. A korábban hallott zörejre gondolva az ajtóhoz lépett.

Mögötte egy magnó állt. Vadonatúj és jobb modell volt, mint az, amit idefelé eldobott, és a lépcsőházat úgy betöltötte a hangjával, mintha egy amfiteátrum lenne. Lawrence fel-alá nézett a lépcsőn, hogy megtudja, ki hagyhatta ott.

Sehol senki. Valaki megnyomta a lejátszás gombot és elment. Lehajolt, hogy kikapcsolja – de mielőtt ezt megtette volna, a zenét valami más váltotta fel:

– Helló, Lawrence. Rég láttalak!

Nem ismerte fel a hangot; a hangszóró valamilyen mechanizmussal álcázta azt. De bárki is rögzítette az üzenetet, úgy tűnt, ismeri őt.

– Így van, nagyra becsült barátom, régen együtt dolgoztunk. Én voltam az, aki segített neked kijutni a börtönből.

Micsoda? Lawrence-nek fogalma sem volt, hogy valaki segítette a szökését.

– A hirtelen jött vizsgálat. A nyitva hagyott ajtó. A kulcs, amelyet kényelmesen a kisteherautóban hagytak, hogy megszökhess. Piros volt. Most már hiszel nekem?

A szeme összeszűkült. Bárki is készítette a felvételt, a teljes figyelmét élvezte.

– Az azóta eltelt napokban figyeltelek téged. A régi banda újraszervezése remek ötlet. Azt akarom, hogy folytasd. Nem vagy vezető, és főleg nem vagy eszes. De az emberek tisztelik az erős embereket. És ha azt hiszik, hogy egy okosabbtól fogadsz el parancsokat, akkor bármire ráveheted őket.

Lawrence elkomorult. Ki lehet ez? Törte a fejét, próbált visszaemlékezni valakire a múltjából. Nem lehetett valaki a jelenéből. Shreck nemrég járt itt, de ez nem rá vallott.

A következő szavak megerősítették feltevését:

– Nem érdekel, hogy most kinek dolgozol, milliomosoknak vagy maffiózóknak. Fogadj el minden megbízást. Csak maradj életben, maradj távol a börtöntől, és építkezz tovább! Szervezkedj! Toborozz!

Szünet következett, amely során Lawrence mondani kezdett valamit:

– Hogy a fenébe kéne nekem…

– Társalogni próbálsz egy magnószalaggal, Lawrence? Ismerlek téged. De azt is tudom, hogy képes vagy rá. Hallasz engem? Ne add fel! Ha szükségem lesz rád, majd szólok. – Újabb szünet. – Ez a szalag öt másodperc múlva megsemmisíti önmagát.

A napszemüvege mögött Lawrence szeme elkerekedett. Megfordult, hogy elszaladjon, de csak a lépcsőház ajtajának kilincséig jutott. Mire sikerült kinyitnia, letelt az öt másodperc – és a magnóból kuncogás hallatszott.

– Csak egy kis vicc volt. Semmisítsd meg a kazettát. És próbálj meg kevésbé hiszékeny lenni. Holtan nem vagy hasznomra.

4. FEJEZET

A KATEDRÁLIS KÍSÉRTETJÁRTA.

Joker itt volt fent a harangtoronyban – és Vicki vele volt, mint a foglya. Nem sokkal azután fogta el az utcán, hogy lelőtte a Batwinget. De nem csak ők voltak itt. Ahogy Batman a kolosszális épület legfelső emeletére igyekezett, felfedezte, hogy mások is lesben állnak. Az életére törtek, miközben Joker és Vicki táncoltak.

Először a harcművész jött, akivel a múzeumi akció során került szembe. Batmanre támadt, és közben végig vijjogott.

Batman egy jól irányzott fémdarabbal gyorsan elhallgattatta támadóját.

Aztán jött a bokszoló, egy nehéz lánccal csapkodva. Miközben Joker még mindig a túszával táncolt, Batman a bokszolóval megvívta rövid pályafutása legkeményebb közelharcát. Batman rájött, hogy az ökölharc nem lesz elég, és…

…rájött valami másra is. Valami nem stimmel.

De nem volt ideje gondolkodni. A bokszoló nekilökte a nagyharangnak, amitől az aknába zuhant volna. Az utolsó pillanatban Batman megkapaszkodott – és egy szaltóval visszaugrott, majd a lábával megragadta ellenfelét. A bokszoló zajosan nekicsapódott a harangnak, aztán sikoltozva zuhant a semmibe.

Erre emlékszem, gondolta Batman, miközben kimászott az aknából.

De valami még mindig hiányzott. Vagy valaki.

Amikor Vicki elterelte Joker figyelmét, Batman megkapta a lehetőséget, hogy megközelítse. De ekkor már tudta, hogy újra átéli a múlt eseményeit – és úgy hitte, tudja, miért.

– Elnézést a zavarásért – mondta.

Joker ránézett. Látszott rajta, hogy rémült. De Batman nem tett semmilyen támadó mozdulatot.

– Elnézést a zavarásért? – ismételte utána Joker. – Ez minden, amit mondani akarsz? Semmit az ördögről és a sápadt holdfényről?

– Nem. Ez egy álom.

Joker a szemét forgatta.

– A Beautiful Dreamer az én dalom.

– Ez akkor is egy álom. A dolgok nem így történtek.

Batman karba fonta a kezét, és figyelte, ahogy Joker hirtelen nőni kezdett. Krétaszínű arca gumiszerűvé vált, mint egy játékbolti maszk. Vicki elborzadva rohant, hogy elbújjon.

– Lebuktam – mondta végül a gazember, miután elérte új, terjedelmes magasságát. Levette a maszkját, és Lawrence-ként állt előtte, napszemüvegben. – Honnan tudtad?

– Mert amikor ez tényleg megtörtént, te átszakítottad a padlót, mielőtt találkoztam volna a bokszolóval. És láttalak ma este, ezért jársz most a fejemben.

Lawrence felhorkant.

– Eddig soha nem is gondoltál rám.

– Nem. – Batman hagyta, hogy figyelme lankadjon. Egészen eddig sosem gondolta ezt át. Így nem. De Lawrence-t látva valami megmozdult benne. Valami nem stimmelt. És már akkor sem stimmelt.

És csak most jött rá, hogy mi volt az.

Lawrence-re pillantott.

– Mit keresel itt?

– Ez a te álmod. Az előbb te magad mondtad…

– Nem úgy értettem, hogy most. Hanem akkor. Te és a másik két srác. Senki nem látta egyikőtöket sem bemenni a katedrálisba, miután a Batwing lezuhant. – Batman fel-alá járkált, és a bástyák felé mutatott, amelyek most üresek voltak. – Joker és Vicki az utcáról jöttek be. Én követtem őket. De ti hogy kerültetek ide?

– Kit izgat? Te kettyósabb vagy, mint a főnök!

– Tudom, hogy hangzik. Csak sosem gondolkodtam azon, hogy…

A felismerés lecsapott, és Batman ledermedt.

– Lehet, hogy azért vagy itt, mert Joker tudta, hogy be fog lépni a katedrálisba! És ha tudta…

Batman megpördült – épp időben, hogy lássa, ahogy a gengszter arca eltorzul és átformálódik Joker arcává. Joker új, masszívabb változata feléje rontott.

– Kezdesz belemelegedni, Denevérkém! – mondta, miközben megragadta Batman vállát. – Egy frissítő zuhanás majd lehűt téged!

Batman hátradőlt, feje kongva csapódott a katedrális hatalmas harangjához, mely visszhangzott, ahogy ő a mélybe zuhant. Tehetetlenül kapkodott valami után az övén, ami megmenthette volna. De csak a sötétség maradt, és a szűnni nem akaró nevetés…

BRUCE WAYNE IZZADTAN ÉBREDT. A lepedőbe burkolózva felült – és beverte a fejét az asztal aljába. Gyermekkora óta először esett le az ágyról.

– Ó, te jó ég! – fújt riadót egy selymes hang.

– Vicki? – kérdezte Bruce, még mindig kábultan.

Azonban Julie Madison állt fölötte. Vörös hajú és szoborszerű volt a divattervező által készített ruhájában – és mérges. Bokán rúgta a férfit.

– Nahát, köszi. Várhatod, hogy még egyszer a segítségedre siessek!

Bruce megdörzsölte a feje oldalát, és megpróbált visszatérni a valóságba.

– Bocsánat, csak álmodtam.

Julie arckifejezése megenyhült.

– Rosszat?

– Nagyon rosszat.

– Meg is érdemled. A fél éjszakára eltűntél! – A lány lehajolt, hogy felsegítse.

Felállt, összeszedte magát, és eszébe jutott minden. Az előző esti randija Julie-val a Wayne-kúriában ért véget. Később kiosont, hogy levadássza Lawrence-t – és megmentse a Caprát.

– Mondtam, hogy lehet, hogy ki kell lépnem. Volt egy fontos tokiói hívásom.

– Nem is jött be senki a szobába, hogy szóljon a hívásról.

– Mert én hívtam őket. – A lepedőt még mindig maga köré tekerve Bruce szétnyitotta a függönyt, és kikukucskált. A reggel nagy része már elmúlt. – Nem én irányítom, hogy mikor nyitnak a tőzsdepiacok.

– Nos, ezt megbocsátom neked. És azt is, hogy megléptél mellőlem. Észre sem vettem, mikor jöttél vissza.

Voltak Gotham társasági emberei, és voltak azok, akik dolgoztak a megélhetésükért– vagy úgy tettek, mintha dolgoznának. A barátja és alkalmi szeretője, Julie Madison többet tett, mint a legtöbbjük. A feltörekvő színésznő sikereket ért el – bár Bruce tudta, hogy a közvélekedés szerint a nepotizmus és egyéb kapcsolatai segítették a karrierjét.

Ha ez zavarta is, a lány nem hagyta abba a segítségkérést – legalábbis tőle nem. Mögötte állt, miközben a férfi öltözködött.

– Biztos vagy benne, hogy meg tudod tölteni a páholyokat?

A férfi üres tekintettel bámulta a tükörképét.

– Milyen páholyokat?

A lány a szemét forgatta.

– Föld hívja Bruce-t. A Pygmalionra, te buta!

– Ó, hát persze.

– Mint mondtam, még csak a prémiumbelépők felét adtuk el a premier estéjére. – Megragadta a férfi csuklóját. – Az emberek talán végre készen állnak arra, hogy a káosz után visszatérjenek a színházakba. De semmit sem bízhatunk a véletlenre!

Bruce megértette. Julie kérésére elintézte, hogy az első előadás jótékonysági est legyen egy jótékonysági szervezet javára, amelyhez kötődött. A Capra talán csődbe ment, de az Imperial Színház nagyobb és híresebb volt, és még volt idő megmenteni. Egy telt házas premier talán megadhatta a kellő lendületet.

– Intézek még néhány hívást.

– Remek. A próba kettőkor kezdődik. Ideje visszatérnem a csatába! – Megcsókolta a férfi arcát, és kislisszolt az ajtón.

Mire Bruce köntöst öltött, és a lépcső lábához ért, Alfred már az ajtóban állt a lánnyal.

– Mindig öröm önt látni, miss Madison. Kérem, adja át üdvözletem George Bernard Shaw-nak.

– Átadom. Viszlát, Alfie!

Bruce elvigyorodott, és aprót integetett.

– Helló, Alfie!

Az öregember jéghideg pillantással jutalmazta.

– Elég sokat tűrök a szolgálatban, uram. De még nálam is vannak határok. – Szelíd mosolya visszatért. – Hogy van, Bruce úrfi?

Bruce elfintorodott.

– Megint rémálmom volt.

– Az éjszakai alvás általában kellemesebb álmokat eredményez. Megpróbálhatná.

– Egy-két tojást is kipróbálnék.

Alfred a konyha felé mutatott.

– Már elkészült, uram.

– Természetesen.

A Wayne-kúria helyiségeinek nagy része állandó megfigyelés alatt állt; ő és Alfred gyakran használták a felvételeket, ha egy társasági eseményen olyan információhoz juthattak, ami hasznos lehetett Batman tevékenysége szempontjából. A hálószoba természetesen tiltott terület volt. Mégis, Alfred valahogy mindennap csalhatatlanul megérezte, hogy Bruce mikor kel fel, bármilyen szeszélyes is volt a napirendje. A reggeli mindig készen állt a konyhában, friss kávéval egyetemben. Az újság pedig ropogósan és összehajtogatva várt rá, egy vázának támasztva.

Evés közben lapozgatta. Nem volt benne semmi arról, ami a Caprában történt; Knoxnak nem volt ideje leadni a sztorit, mielőtt a Globe a nyomdába ment volna. Ez így is volt jó, különösen Julie darabjának szempontjából az Imperialban. Bruce kételkedett abban, hogy a nagyvárosi színházi életnek jót tenne, ha a látogatók megtudnák, hogy egy olyan hely, ahová korábban gyakran jártak, csatatérré vált.

– A hatodik oldal egy cikke talán érdekes lehet – jegyezte meg Alfred.

– Egy újabb bűntény?

– Újabb jótékonysági esemény.

– Hmm. – Kissé döbbenten, hogy valami olyasmi felé irányítják a figyelmét, ami nem Batman munkája, Bruce a társasági oldalra lapozott. Amit ott látott, az megdöbbentette.

A színházakhoz hasonlóan a művészeti szcéna egy másik ága is szenvedett Joker rémuralma alatt: ez itt kézzelfoghatóbban. A Flugelheim Múzeum volt az a különös hely, amely a Vigyorex-pánik elején virágzott; éttermének vendégei elég gazdagok voltak ahhoz, hogy sminkjüket és hajzseléjüket repülővel maguk importálhassák. De Joker és bandája megszállta, elgázosította a vendégeket és megrongálta a műgyűjteményt, mielőtt Batman a helyszínre érkezett.

Bruce névtelen adományt tett a Vicki Vale megmentése közben tönkrement tetőablak megjavítására, de ez nem oldotta meg a múzeum minden problémáját.

– A biztosítók a múzeumot hibáztatják, amiért nem védték megfelelően a gyűjteményt – magyarázta Alfred. – Egyetlen mű sem volt üveg alatt. A biztosítók talán soha nem fizetnek.

– Szóval árverést tartottak? – Bruce a több festményt ábrázoló fotót bámulta, amelyek mindegyikét festékfoltok csúfították. – Ezt nem hiszem el. Eladták őket?

– Az árverés hirdetése elkerülte a figyelmemet, uram. Ritkán foglalkozom a pop art világával – mondta Alfred, és az irányzat felé érzett ellenszenve nyilvánvaló volt.

Bruce megrázta a papírt, miközben olvasott.

– Egymillió dollár. – Alfredra nézett. – Összegyűjtöttek egymillió dollárt!

– Egymillió-ötszázhatvanezret, hogy pontos legyek. Számos licitáló volt a világ minden tájáról, de jó néhány helybéli is.

A gondolat zavarba ejtette Bruce-t.

– Mit akartak, szuveníreket?

– Edward Hopper Egy városhoz közeledve című festménye az eredeti ár tízszereséért kelt el – közölte Alfred. – Az aláírása „Joker itt járt” volt.

Bruce elsápadt.

– Ez undorító.

– Különösen miss Van der Orr nyilatkozata maradt meg bennem. Ő vette meg Gilbert Stuart befejezetlen portréját George Washingtonról.

Bruce felolvasott a cikkből.

– Azt mondja: Ez több, mint egy festmény, amire dollárjelet pingáltak. Ez…

– …Gotham ellenálló képességének szimbóluma, hogy túlélt egy történelmi megpróbáltatást. – Miután fejből befejezte az idézetet, Alfred megvetően összeszorította a száját. – Micsoda szimbólum.

– Biztos vagyok benne, hogy Dottie csak a dollárjelet látta. – Bruce hunyorított. – A restaurálás ötletét végső soron elvetették?