A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Mario Vargas Llosa: Le dedico mi silencio

Alfaguara, 2023

Copyright © Mario Vargas Llosa, 2023

Borítóterv © Szabó Levente

Fordította Eőry Zsófia

Hungarian translation © Eőry Zsófia, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-641-3

Patriciának

I

Miért hívta volna fel éppen őt a perui értelmiségi elit jeles tagja, José Durand Flores? Az üzenet a barátja, Collau kisboltjában jutott el hozzá, amely napilap- és magazinárusként is üzemelt, ő pedig azonnal tárcsázott is, de senki sem vette fel. Collau azt mondta, hogy a kislánya, Mariquita adta át az értesítést, és előfordulhat, hogy nem értette jól a számokat; később majd felhívják újra. Ekkor Toñót megint birizgálni kezdték a mocskos állatok, amelyek emlékei szerint azóta a nyomában voltak, hogy az eszét tudta.

Vajon miért hívta fel? Bár személyesen még nem találkoztak, Toño Azpilcueta pontosan tudta, kicsoda José Durand Flores. Elismert író, vagyis olyasfajta ember, akit Toño egyszerre tisztelt és gyűlölt: nagyon népszerű volt, és olyan jelzőkkel illették, mint „híres-neves tollforgató” meg „ünnepelt kritikus” – mindkettő könnyen learatható szokványdicséret volt az ország azon értelmiségi rétege számára, akiket Toño Azpilcueta csak „elitnek” nevezett. Mit is csinált idáig ez az ember? Egy darabig természetesen Mexikóban élt, és nem kisebb személyiség, mint a neves esszéista-költő-tudós-diplomata, a Mexikói Egyetem igazgatója, Alfonso Reyes írt előszót Szirének alkonya, lamantinok fénykora című híres gyűjteményéhez, amelyet ott szerkesztettek. Állítólag az inka Garcilaso de la Vega szakértője volt, még a könyvtárát is sikerült újra összeállítania otthon vagy az egyetem valamelyik irattárában. Természetesen ez elég nagy dolog, de azért nem hatalmas – végtére is szinte semmi. Toño újra felhívta, de most sem vették fel. Ekkor a rágcsálók újra megjelentek, és megint mozgolódni kezdtek az egész testén – ahogy mindig, amikor Toñót elfogta az izgalom, az idegesség vagy a türelmetlenség.

Toño Azpilcueta korábban már kérelmezte a Lima belvárosában működő Állami Könyvtárnál, hogy szerezzék be José Durand Flores műveit, és bár az őt kiszolgáló kisasszony azt felelte, rendben, megteszik, ez végül sosem történt meg, így Toño tudta, hogy az illető jelentős akadémikus, de azt már nem, hogy miért. A neve egy furcsaság miatt csengett számára ismerősen, amely aláásta és megcáfolta idegenkedését. José Durand Flores szombatonként a La Prensa napilapban közölt cikket a kreol zene jó tulajdonságairól, még az énekeseket, gitárosokat és cajón dobosokat is kiemelte, például Caitro Sotót, Chabuca Granda énekesnő kísérőjét – és ez természetesen rokonszenvet ébresztett iránta Toñóban. Vele ellentétben a kifinomult ízlésű értelmiségiek általában lenézték a kreol zenészeket, még csak annyira sem méltatták, hogy dicsérjék vagy keresztre feszítsék őket, mindez pedig hatalmas ellenszenvet váltott ki Toñóból – hogy mennének a pokolba mindahányan!

Toño Azpilcueta a kreol zene szakértője volt – az összes ágának: a partvidékinek, a hegyvidékinek, az amazóniainak –, ennek szentelte az életét. A legnagyobb elismerés, amelyben ezért részesült, természetesen nem a pénz volt, hanem az, hogy Morones professzornak, Puno város híres szülöttének halála után ő lett a perui zene első számú szakértője az országban. Mesterével akkor ismerkedett meg, amikor még a La Salle Gimnáziumba járt, nem sokkal azután, hogy az apja, egy baszk vezetéknevű olasz bevándorló kibérelt egy kis házat La Perla kerületben; Toño onnantól kezdve ott élt és nevelkedett. Morones professzor halála után ő lett az az „értelmiségi”, aki a legtöbbet tudott (és írt) azokról a zenékről és táncokról, amelyek a perui folklór szerves részei. A San Marcos Egyetemre járt, és az alapszakos diplomája megszerzéséhez a perui valsról írt szakdolgozatot; ezt a munkáját Hermógenes A. Moronesnek ajánlotta – Toño valamivel korábban tudta meg, hogy az „A” azzal a ponttal a végén az Artajerjes nevet rejti –, akinek segítője és szeretett tanítványa is volt. Bizonyos értelemben Toño lett az örököse a professzor helyi zenékről és táncokról folytatott tanulmányainak és kutatásainak.

A harmadik évben Morones professzor megengedte, hogy órákat tartson, és a San Marcosban mindenki biztosra vette, hogy miután a mester nyugdíjba vonul, Toño Azpilcueta örökli meg a katedráját. Ő maga is azt hitte. Ezért amikor befejezte az ötéves képzést a bölcsészkaron, folytatta a kutatásait, majd megírta doktori dolgozatát Utcai árusok Limában címmel – melyet természetesen ismét a mesterének, doktor Hermógenes A. Moronesnek ajánlott.

Toño a gyarmati időszak beszámolóit olvasva tudta meg, hogy a rikkancsok az egyszerű kihirdetés helyett elénekelték a híreket és a helyi rendeleteket, amelyek így megzenésített beszéd formájában jutottak el a városlakókhoz. Rosa Mercedes Ayarzának, a perui zene nagy szakértőjének segítségével arról is tudomást szerzett, hogy az utcai árusok hangjai a legöregebbek a városban – így népszerűsítették a fánkot, a guatemalai piskótát, a frissen sült süteményt és a helyi halakat: a bonitót, a cojinovát és az apró ezüstszínű fajtát, a pejerreyt. Övék a legősibb hang Lima utcáin. És akkor még nem is említettük a gyümölcsöt, gyógynövényteát, causát, picarónt és tamalest{1} árusítókat.

Amikor Toño erre gondolt, szinte könnyekig hatódott. A perui nemzet néven ismert rendelet- és hírközösség legmélyebb gyökerei a népzenéből és a népdalból táplálkoztak. Ez lett volna a megvilágító felismerése egy dolgozatnak, amely Toño táskájában féltve őrzött cédulák és füzetek százain keresztül fejlődött egészen addig a napig, amíg Morones professzor nyugdíjba nem vonult, és gyászos arccal nem közölte vele, hogy a San Marcos Egyetem úgy döntött: ahelyett, hogy kinevezné utódjául Toñót, inkább megszünteti a Perui Folklorisztika Tanszéket. A szabadon választható kurzust minden évben meghirdették, és érthetetlen, példátlan módon egyre kevesebben vették fel a bölcsészkaron. A hallgatók hiánya szomorú végre ítélte.

Amikor Toño Azpilcueta megtudta, hogy nem fogják oktatónak kinevezni a San Marcoson, elöntötte a düh, és nem sok hiányzott hozzá, hogy a táskában őrzött minden cetlijét és füzetét ezer apró darabra tépje. Szerencsére ezt nem tette meg, viszont végleg leszámolt a dolgozat projektjével, ahogy az egyetemi karrierről szőtt álmával is. Csak az nyújtott neki némi vigaszt, hogy valóban a néptánc és népzene nagy szakértőjévé, vagy ahogy ő mondta: folklorista „proletár értelmiségivé” vált. De miért érdekelte annyira Toño Azpilcuetát a perui zene? A felmenői között sem énekes, sem gitárművész nem volt, táncos pedig végképp nem. Az édesapja, egy olasz faluból érkezett bevándorló a vasútnál dolgozott az ország közepén, a hegyekben, és egész életében utazott; édesanyja pedig kórházról kórházra járt az őt gyötrő számos betegség miatt. Akkor halt meg, amikor Toño még nagyon kicsi volt, és a benne élő emléket inkább az apjával nézegetett fényképek, mintsem a valódi élmények határozták meg. Nem, nem a felmenőitől származott a kíváncsiság. Tizenöt évesen, egymaga kezdett cikkeket írni a perui folklórról – ekkor ébredt rá, hogy szavakba kell öntenie az érzéseket, amelyeket Felipe Pinglo és a többi kreol zenész akkordjai váltanak ki belőle. Egyébként egész szép sikereket ért el. Az első cikkét az ötvenes években küldte be az egyik tiszavirág-életű magazinnak. „Az én Perum” címet kapta, ugyanis Felipe Pinglo Alva házáról szólt, mely a Cinco Esquinas negyedben állt, és Toño gyakran felkereste egy füzettel a kezében, amely aztán gyorsan betelt a jegyzeteivel. Tíz solt keresett a cikkével – ettől rögvest elhitte, hogy a perui népzene és néptánc legnagyobb szakértőjévé avanzsált. A pénzt a többi megtakarításával együtt azon nyomban lemezekre költötte. Minden fillér erre a sorsra jutott, amely hozzá került: zenébe fektette, így hamarosan Lima-szerte elhíresült a lemezgyűjteményéről. A rádiócsatornák és a napilapok rászoktak, hogy kölcsönkérik őket, de mivel csak ritkán juttatták vissza hozzá, Toño egyre fukarabbul bánt velük. Miután értékes gyűjteményét anyagi javakra váltotta, és vett egy házat az egyik külső kerületben, Villa El Salvadorban, többé nem is zaklatták. Nem számít, mondta magának, a zenét magával vitte az ereiben és az emlékeiben; ez elég is volt ahhoz, hogy cikkeket írjon róla, és életben tartsa Puno híres szülöttének, Hermógenes A. Moronesnek – nyugodjék békében – a szellemi örökségét.

Ez a szellemi szenvedély egyedi és kizárólagos volt. Toño nem tudott gitározni vagy énekelni, táncolni meg még annyira sem. Fiatalkorában gyakran került emiatt kellemetlen helyzetbe. Időnként a népzenés baráti találkozókon és összejöveteleken, amelyekre mindig magával vitt egy jegyzetfüzetet az öltönyzsebében, táncba hívta egy-egy nő, ő pedig ügyetlenül próbálkozott a vals lépéseivel, az ugyanis egyszerűbb volt – de sosem csatlakozott be a marinerába, az huainitóba vagy az északi táncokba: a piurai tonderóba vagy a polkába. Nem volt ura a lábainak: rendre összegabalyodtak, olykor még el is esett – örökös humorforrást szolgáltatva ezzel –, így szívesebben táplálta botlábú hírét. Inkább ülve maradt, belemerült a zenébe, és figyelte, hogy a Lima legkülönbözőbb részeiről érkező férfiak és nők testvéri ölelésben olvadnak össze, amely – Toño ebben egészen biztos volt – megerősítette legmélyebb ösztöneiket.

Bár az egyetemi katedrákat birtokló vagy neves kiadóknál publikáló perui értelmiségiek lenézték őt vagy a létezéséről sem tudtak, Toño nem gondolta, hogy kevesebbet érne náluk. Talán nem tudott annyit a világtörténelemről, és nem igazodott el a francia filozófia legfrissebb divatirányzataiban, de jól ismerte minden marinera, pasillo és huainito dallamát és szövegét. Számtalan cikket írt a Mi Perúba, a Música Peruanába és a Folklore Nacionalba – vagyis olyan folyóiratokba, amelyek legfeljebb két-három számot éltek meg, aztán eltűntek, és gyakran még azt a kevés pénzt sem fizették ki neki, amivel tartoztak. „Proletár értelmiségi”, nincs mit tenni. Talán nem keltett tiszteletet vagy érdeklődést olyan értelmiségiekben, mint José Durand Flores (vajon miért kereste?), magukban az énekesekben és gitárművészekben viszont igen: ők szerettek volna ismertek lenni és előbbre jutni, Toño Azpilcueta pedig évek óta ezzel foglalkozott, ahogy arról újságkivágások százai is tanúskodtak – ők ugyanabba a táskába kerültek, ahol a dolgozatához írt jegyzetek is porosodtak. Olyan kreol lokálok emlékeit őrizték ezek a cikkek, mint a La Palizada vagy a La Tremenda Peña; ez a két klub az Ejército híd mentén működött Mirafloresben, mára viszont már hírük-hamvuk sem maradt. De legalább Toño írhatott róluk. Fiatalkorától kezdve mindet látogatta szerte Limában. Tizenöt évesen, szinte gyerekként kezdte, és mindegyikről beszámolt, nehogy fontos szerepük feledésbe merüljön. Időnként felkereste őt egy-egy újságíró, aki Lima történetéről akart cikket írni, ő pedig a Bransába, az Armas térre hívta reggelizni őket. Ez volt az egyetlen káros szenvedélye: a reggelik a Bransában, melyeket időnként csak úgy tudott kifizetni, hogy a feleségétől, Matildétól kért kölcsön rájuk pénzt.

Toño valódi bevételei abból származtak, hogy rajz- és zeneórákat tartott a Jesús María kerületben található Pilar Gimnáziumban, amelyet apácák vezettek. Nem fizettek túl jól, de ingyen járhatott oda Toño két, tíz- és tizenkét éves lánya, Azucena és María. Már évek óta ott dolgozott, és bár nem szívesen tanított rajzot, ideje nagy részét a zenének, természetesen a kreol zenének szentelhette, és ezzel elvégzett egy fontos pedagógiai feladatot: belenevelte a gyerekekbe a perui hagyományok szeretetét. Az egyetlen problémát a Limán belüli hatalmas távolságok jelentették. A Pilar nagyon messze esett attól a kerülettől, ahol ő lakott, vagyis neki és két lányának mindennap át kellett szállniuk, hogy odaérjenek – ez pedig több mint egyórás utazást jelentett, ha épp senki sem sztrájkolt közben.

A feleségét nem sokkal azelőtt ismerte meg, hogy elkezdték volna építeni a házukat azon a hatalmas, üres területen, amely akkor Villa El Salvador volt. Ki sejtette volna akkoriban, hogy a nyomornegyedben kommunista csoportok, senderisták ütik majd fel a fejüket, akik el akarják távolítani a terület vezetőit és az uralmuk alá hajtani a helybélieket? Az olyan baloldali vezetők is áldozatul estek, mint María Elena Moyano: néhány hónappal azután, hogy ez a bátor nő elítélte a senderisták önkényét és fanatizmusát, brutálisan meggyilkolták a kerület egyik szórakozóhelyén. Amióta odaköltöztek, Matilde mosónőként kereste a kenyerét, és ruhák – ingek, nadrágok, öltönyök és mindenféle ruhaneműk – javítását is vállalta: ez a foglalkozás hozott nekik annyi pénzt, amennyiből megélhettek. A Toñóval kötött házassága úgy-ahogy működött – ha az izgalmas élethez nem is, az életben maradáshoz elegendőnek bizonyult. Voltak jó időszakaik, főleg a kapcsolatuk elején, amikor Toño még úgy hitte, osztozhatnak a zene iránti szenvedélyén. Amikor beleszeretett Matildébe, a kedvenc valsai leglángolóbb soraiból összefércelt akrosztichonokat küldözgetett neki, és arra gondolt, hogy a perui néplélek legmélyéről fakadó szavak az ő szívét is meglágyítják. Azonban hamarosan rájött, hogy a nő nem rezeg úgy együtt a gitárhúrokkal, ahogy ő, és nem akad el a lélegzete, amikor Felipe Pinglo Alva bársonyos hangján a viszonzatlan szerelem okozta keserű szenvedésről énekel. Amikor megbizonyosodott róla, hogy Matildét nem érinti meg a zene, és nem álmodozik a jobb, testvériesebb élettől, hanem szimplán unatkozik, többé nem vitte magával az összejövetelekre és a klubokba, és az évek során elkezdte élni a saját életét: nem számolt be róla, mit csinál vagy hova jár el hétvégente. Többnyire ártatlan kimozdulások voltak ezek, csak a beszélgetésnek, az új énekesek és gitárművészek felfedezésének szentelte őket – mindent gondosan feljegyezve a füzeteibe –, és tovább csodálta a táncosokat meg az őrületes lépéseiket. Már nem ivott annyit, mint régebben, főleg most, hogy betöltötte az ötvenet, és az alkohol kikészítette a gyomrát. Esetleg egy kis üveg szőlőpálinka vagy – ha kirúgott a hámból – cukornádpálinka. Ezeken a helyeken Toño megélhette felsőbbrendűség-tudatát, mert általában sokkal többet tudott a többieknél, és ha kérdeztek tőle valamit, csend állt be, mintha a válasz egyenesen az egyetemi katedráról érkezne. Igaz, hogy egy könyvet sem adott ki, és alapos cikkei csak kevesek érdeklődését keltették fel (sosem a kiváló tollforgatókét), de ezekben a nagy, sötét házakban, amelyeket eltakart arcú limai nők képei és erkélyutánzatok ékesítettek, ahol tapintani lehetett az igazi Perut, annak legtisztább, legeredetibb hangulatát – senki sem örvendett nagyobb tiszteletnek, mint ő.

Amikor bátorításra volt szüksége, azt mondogatta magának, hogy egyszer a végére fog érni a limai utcai árusokról szóló könyvének, befejezi a doktori képzést, és biztosan talál majd egy kiadót, amely fizet neki a megjelentetésért. Ez a gondolat – amelyet mantraként ismételgetett magában – mindig felvillanyozta. Sétálni indult Villa El Salvador poros utcáin, és már messziről látta a házukat, vele szemben pedig a barátja, Collau szállóját és újságosboltját. Még ötven métert haladt előre, mire észrevette Mariquitát, Collauék idősebb lányát, aki őt kereste.

– Mi történt, drágám? – kérdezte Toño, és adott egy puszit az arcára.

– Megint kerestek telefonon – felelte Mariquita. – Ugyanaz a bácsi, aki tegnap is.

– Doktor José Durand Flores? – kérdezte Toño, és rohanni kezdett, nehogy megszakadjon a hívás, mire megérkezik Collau üzletébe.

– Nehezebb önt elérni, mint a köztársasági elnököt – szólalt meg egy magabiztos hang a vonal túlsó végén. – Toño Azpilcueta úrral beszélek, ugye?

– Személyesen – erősítette meg Toño a készülékbe. – Ön doktor Durand Flores, igaz? Nagyon sajnálom, hogy nem ért el tegnap. Próbáltam visszahívni, de azt hiszem, Mariquita, a barátom kislánya rosszul írta fel a számot. Miben segíthetek?

– Lefogadom, hogy még sosem hallott Lalo Molfinóról – felelte a hang a telefonban. – Vagy tévedek?

– Nem, nem… Lalo Molfinót mondott?

– Peru vagy talán az egész világ legjobb gitárosa – jelentette ki teljes bizonyossággal doktor José Durand Flores. Hangja határozottan, szenvedélyesen csengett. – Azért kerestem, hogy meghívjam ma estére egy klubba, ahol Lalo Molfino fog játszani. Ne szalassza el. Fel tudja írni a címet? Bajo el Puente kerületben van, közel az Acho térhez. Ráér?

– Igen, természetesen – felelte Toño, aki egyszerre lett kíváncsi és lepődött meg azon, hogy egy állítólag ennyire tehetséges zenész eddig elkerülte a figyelmét. – Lalo Molfino… Nem, még sosem hallottam róla. Nagyon szívesen elmegyek. Kérem, diktálja le a címet. Tehát akkor ma este kilenckor?

Toño Azpilcueta eldöntötte, hogy elmegy, bár jobban érdekelte, hogy megismerheti doktor Durand Florest, mint azt a bizonyos Lalo Molfinót; nem is sejtette, hogy ez a meghívás olyan igazságot tár fel előtte, amelyet addig csak sejtett.

{1} Causa: burgonyás étel; picarón: édesburgonyás fánk; tamales: töltött batyu.