The Rose and the Yew Tree

© 1948, The Rosalind Hicks Charitable Trust

All rights reserved

AGATHA CHRISTIE and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Vallasek Márta

Borítóillusztráció © Irina Davydenko / Getty Images

Hungarian translation © Vallasek Márta, 1999, 2026

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

A rózsa pillanata meg a tiszafa pillanata

Ugyanaddig tart

T. S. Eliot

(Vas István fordítása)

ELŐHANG

Párizsban voltam, amikor egy napon Parfitt, az inasom bejött, és közölte, hogy egy hölgy szeretne beszélni velem. A látogató, tette hozzá Parfitt, azt állítja, hogy nagyon fontos ügyben keres.

Szokásom szerint csakis előzetes megállapodás alapján vagyok hajlandó fogadni bárkit, és különben is tudom, hogy akiknek valamilyen halaszthatatlan, sürgős dolgot kell megbeszélniük velem, nagy valószínűséggel pénzt fognak kunyerálni. Különös módon azonban csak igen ritkán szánják rá magukat arra, hogy kérjenek.

Megkérdeztem Parfittet, hogy mi a neve a látogatónak, mire ő átnyújtott egy névjegykártyát: Catherine Yougoubian. Soha életemben nem hallottam ezt a nevet, és őszintén szólva semmi kedvem sem volt megismerkedni a viselőjével. Rövid tűnődés után úgy döntöttem, hogy bizonyára nem pénzt akar, inkább valami eladnivalója lehet, valami antik tárgy, amiért jó árat lehet kérni, hiszen egyenesen házhoz szállították. Az ilyesmit általában a hatalmas rábeszélő készséggel rendelkező egyének sózzák rá a vonatkozó áldozatokra.

Utasítottam Parfittet, hogy mondja meg Yougoubian asszonynak, hogy nagyon sajnálom, de nem fogadhatom, és kérem, írja meg levélben azt, amiért ide fáradt. Az inasom fejet hajtott és elvonult. A leghalványabb kétségem sem volt afelől, hogy az ügy ezzel el van intézve. Parfitt rendkívül megbízható volt, éppen olyan, amilyenre nekem, a nyomoréknak szükségem volt.

Legnagyobb elképedésemre azonban néhány perc múlva azzal tért vissza, hogy a hölgy nem hajlandó távozni, mert élet-halál kérdése, hogy beszéljen velem. Azt is hozzátette, egy régi barátom küldte.

Ekkorra már fölébredt bennem a kíváncsiság. No, nem attól, amit az a nő mondott. Egy régi barát, élet meg halál emlegetése megszokott eszközei az effajta szélhámoskodásnak. Engem Parfitt viselkedése érdekelt, mert egyáltalán nem volt jellemző rá, hogy visszatérjen hozzám egy ilyen üzenettel. Mi másra gondolhattam volna, mint arra, hogy ez a Catherine Yougoubian csodaszép nő lehetett, vagy legalábbis rendkívül csinos. És mert a férfi csak férfi marad, még akkor is, ha már ötvenéves és ráadásul béna, szépen besétáltam a csapdába. Látni akartam azt a ragyogó teremtést, aki megzavarta az amúgy feddhetetlen Parfitt fejét.

Utasítottam, hogy vezesse be a hölgyet, és amikor Catherine Yougoubian belépett a szobámba, elállt a lélegzetem. Tökéletesen megértettem Parfitt viselkedését, amely hibátlan emberismeretre vallott. Nyilván rájött arra, hogy ez a nő olyan kitartó és akaratos, hogy senki nem állhat ellen neki, és bölcsen kapitulált, megkímélve magát a hosszú és kimerítő csatározástól. Catherine Yougoubianban a kőtörő kalapács ereje és az oxiacetilén forrasztólámpa heve ötvöződött a sziklát is átlyuggató, cseppenként aláhulló víz kimerítő monotóniájával. Ha el akar érni valamit, számára megszűnik az idő. Minden bizonnyal képes lett volna egész nap ott várakozni az előszobámban. Az a fajta nő volt, akinek egyszerre csak egy gondolat fér el a fejében – ami kétségtelenül nagy előny azokkal szemben, akik nem ilyenek.

Röviden tehát: úgy éreztem magam, mint akit fejbe vertek. Lélegzetelállító szépségre számítottam, ehelyett ott állt előttem egy csaknem ijesztő méretű, semmitmondó arcú nőszemély. Ha legalább csúnya lett volna! A csúnyaságnak megvannak a maga szabályai és formái, de Catherine arca nagy volt és lapos, akár egy palacsinta. Húsos ajkai fölött vékony kis bajusz kunkorodott. Annak, aki belenézett apró, sötét szemébe, önkéntelenül is olyan érzése támadt, mintha csoffadt mazsolákat látna egy fonnyadt kalács tésztájában. Sűrű haja borzas volt és zsíros. Az alakja – hát azt nem is lehetett alaknak nevezni. A ruhája jól takarta a megfelelő helyeken, de mintha egyetlen darabját sem rá szabták volna. Láthatóan nem volt gazdag, de a szorongató nyomor is elkerülte. Határozott álla volt, és amikor kinyitotta a száját, érdes, kellemetlen hangon szólt.

Szemrehányó pillantást vetettem Parfittre, aki azonban nem zavartatta magát. Nyilvánvalóan az volt a véleménye, hogy mint mindig, most is ő tudja jobban, mi a teendő.

– Yougoubian asszony, uram – mondta. Meghajolt, és becsukta maga mögött az ajtót, kiszolgáltatva engem e mindenre elszánt nőszemélynek.

Catherine határozott léptekkel elindult felém. Soha életemben nem éreztem magam ennyire tehetetlennek, sosem tudatosult még bennem ennyire fájón a bénaságom. Az lett volna az egyetlen észszerű dolog, ha elfutottam volna ez elől a fehérnép elől – csak hát nem tudtam futni.

Határozottan, hangosan rám szólt:

– Kérem, ha lesz olyan jó, jöjjön velem!

Nem annyira kérés volt ez, mint inkább parancs.

– Na de kérem! – hüledeztem.

– Nem tudom túl jól az angolt, attól tartok. De nincs semmi idő elveszteni, semmi, semmi idő. Kérem, jöjjön Mr. Gabrielhez. Nagyon beteg. Hamar, hamar meg fog halni, és hívja önt. Ezért kell jönni, most azonnal, hogy lássa őt.

Csak bámultam rá, és meg kell mondanom, azt hittem, egy őrült tévedt a szobámba. A Gabriel név semmilyen hatással nem volt rám, de ennek oka részben az lehetett, hogy az ő kiejtésében egyáltalán nem így hangzott. Bár azt hiszem, ha pontosan megértettem volna, akkor sem jutott volna eszembe semmi. Hiszen olyan régen történt, ami történt. Legalább tíz esztendeje, hogy nem is gondoltam John Gabrielre.

– Azt akarja mondani, hogy valaki haldoklik? Valaki, akit ismerek?

Végtelen szemrehányással nézett rám:

– Hát persze, hogy ismeri. Ismeri jól, és ő kéri, hogy jöjjön.

Annyira biztos volt a dolgában, hogy törni kezdtem a fejem. Milyen nevet is mondott? Gable? Galbraith? Ismertem valamikor egy Galbraith nevű bányamérnököt, de csak nagyon felületesen, és a legkevésbé sem tartottam valószínűnek, hogy éppen engem kívánna látni a halálos ágyánál. Mégis rákérdeztem:

– Hogy mondta? Galbraith?

– Nem, nem! Gabriel! Gabriel!

Még mindig nem tudtam, kiről lehet szó. A név Gábriel arkangyalt juttatta eszembe, nagy szárnyaival. Catherine Yougoubian jól beleillett ebbe a képbe. Pontosan olyan volt, mint az egyszerű asszony a reneszánsz előtti olasz festményeken, aki rendszerint a kép bal sarkában térdel. Igen, Catherine egyszerre volt együgyű és lángolóan odaadó.

Tovább erősködött, hogy el kell mennem, és egyszerre csak kimondta: John Gabriel! Hát róla van szó!

Hirtelen eszembe jutott minden. Elszédültem, csaknem rosszul lettem. St. Loo, az öreg hölgyek, Milly Burt, John Gabriel a maga mozgékony, csúnya kis arcával, amint előre-hátra hintázik a sarkain, és Rupert, a magas, jóképű, ifjú isten. És persze Isabella…

Utoljára Zagrade-ban láttam John Gabrielt, és amikor eszembe jutott mindaz, ami ott történt, elborított a düh és az undor.

– Szóval halálán van, mi? – mondtam vérszomjasan. – Boldog vagyok, hogy ezt hallhatom!

– Mit mondott?

Vannak dolgok, amelyeket az ember képtelen elismételni, ha a másik udvariasan rákérdez, hogy mit is mondott. Catherine Yougoubian arcán látszott, hogy semmit sem ért, ezért így folytattam:

– Szóval azt állítja, hogy meg fog halni?

– Igen. És fáj neki, rettenetesen fáj.

Meg kell mondanom, ennek is örültem. Nincs az a szenvedés, amit John Gabriel meg ne érdemelt volna – de hogy lehetne ezt kimondani az előtt a nő előtt, aki nyilvánvalóan odaadóan imádja őt?

Ugyan mi volt ebben a fickóban, gondoltam dühösen, amitől minden nő úgy oda volt érte? Hiszen csúnya, mint az ördög, követelőző, alpári és beképzelt. Kétségtelenül volt egy kis esze, és bizonyos körülmények között (de milyen körülmények között!) szórakoztató tudott lenni, mert volt humora. De ezen tulajdonságok más férfiak esetében nem keltik fel a nők érdeklődését.

Catherine hangja felriasztott a gondolataimból.

– Jönni fog, kérem? Jönni fog gyorsan? Nem veszíthetünk időt.

Összeszedtem a bátorságomat:

– Sajnálom, kedves hölgyem, de attól tartok, nem fogom elkísérni.

– De ő hívja! – erősködött.

– Én pedig nem megyek – szögeztem le.

– Nem érti? – magyarázta Catherine. – Ő beteg. Hal meg. És hívja.

Felkészültem a harcra. Most már magam is tudtam azt, amit Parfitt egyetlen pillantással felmért, nevezetesen, hogy Catherine Yougoubian nem adja fel egykönnyen.

– Ön téved – kezdtem. – John Gabriel nem a barátom.

– De igen, de igen – bizonygatta a nő heves fejrázogatások közepette. – Az újságban olvasta a nevét, ott írta, hogy Párizsban van a Bizottsággal, és mondta nekem, találjam meg, és vigyem el hozzá. És kérem, jöjjön hamar, hamar, mert orvos mondta, hogy most már vége. Szóval jön?

Éreztem, eljött az ideje annak, hogy nyíltan beszéljek.

– Felőlem ott rohadhat meg a pokolban!

– Mit mondott?

Aggodalmasan nézett rám, hosszú orrán felgyűrődött a bőr az igyekezettől, hogy megértse, amit mondok.

– John Gabriel – mondtam lassan és tagoltan – nem a barátom, hanem az az ember, akit gyűlölök. Gyűlölöm őt, most már érti?

Az asszony pislogott. Láttam, hogy kezdi kapiskálni, miről is lehet szó. Aztán lassan, óvatosan, mint a nehéz leckét tanuló gyermek, megismételte azt, amit mondtam:

– Azt mondja… azt mondja… hogy gyűlöli John Gabrielt? Igazán így mondta, kérem?

– Így – feleltem kurtán.

Elmosolyodott, és én majd megőrültem ettől a mosolytól.

– Ó, nem, nem, az nem lehet – mondta kedvesen. – Senki sem tud gyűlölni John Gabriel. Ő nagy… ő nagyon jó ember. Mi ismerjük őt, és mi mind, mind szívesen meghalnánk érte.

– Atyaisten! – kiáltottam fel elkínozva. – Hát mit tudott csinálni az az ember, hogy így érezhet iránta bárki is?

Úgy kellett nekem! Catherine egyszeriben megfeledkezett arról, hogy sürgős dolga van. Leült, kisimított a homlokából egy olajosan fénylő fürtöt, szemei elragadtatott fénnyel ragyogtak, dőlni kezdett belőle a szó…

Legalább negyedórán keresztül megállás nélkül beszélt. Hol könnyedén fűzte egymásba a szavakat, hol annyira botladozott a nyelve, hogy alig értettem, mit akar mondani. Az egész előadás leginkább egy hősköltemény elszavalására emlékeztetett. Szavaiban tisztelet volt, félelem, alázat és imádat. Úgy beszélt John Gabrielről, mint a Messiásról, és számára nyilvánvalóan az is volt. Amit viszont elmondott róla, az számomra teljes mértékben hihetetlennek, fantasztikusnak tűnt. Ő egy bátor, erős és mégis gyöngéd férfiről beszélt, aki embereket irányít, és akire lehet támaszkodni. Aki az életét kockáztatta azért, hogy mások éljenek, és akinek a szívében az igazságtalanság és a kegyetlenkedések elleni harag tiszta tüze ég. Próféta, Király, Megváltó, aki olyan bátorságot ébresztett az emberek lelkében, amelyre maguk sem tartották képesnek önmagukat, és olyan erőssé tette őket, amilyenről soha nem is álmodtak. Akit nemegyszer megkínoztak, megnyomorítottak, félig megöltek, de hihetetlen lelkierejével tovább vonszolta összetört testét, és tovább művelte a csodát az emberek között.

– Azt mondja, hogy nem tudja, mit csinált? – kérdezte végre az asszony. – De hiszen mindenki ismeri Clement atyát, mindenki!

Némán bámultam rá. Igaza volt. Valóban, mindenki hallott Clement atyáról. A nevét szájról szájra adták, az is beszélt róla, aki a lelke mélyén meg volt győződve, hogy az egész csak mese.

Mihez is hasonlíthatnám Clement atya legendáját? Képzeljenek el valakit, aki egyszerre hasonlít Oroszlánszívű Richárdhoz, Damien atyához és Arábiai Lőrinchez. Férfi, aki hol harcos, hol pedig szent, és mindezt egy kalandvágyó, fékezhetetlen kamasz lelkesedésével teszi. A második világháború utáni években Európa és a Kelet sötét időket élt meg. A félelem uralkodott az emberek között, és a félelem szörnyszülötte, a vérszomjas kegyetlenség. A civilizáció falai repedeztek. Indiában és Perzsiában iszonyatos tömeggyilkosságok történtek: éhínség, szenvedés és anarchia uralkodott mindenütt.

És ebben a ködös sötétségben egyszer csak feltűnt egy alak, egy legendába illő hős, aki Clement atyának nevezte magát. Gyermekeket mentett, embereket szabadított ki kínzóik karmai közül, járhatatlan hágókon keresztül vezette az üldözötteket a biztonságba, és olyan közösségekbe telepítette őket, ahol gondot viseltek rájuk. Imádat, rajongás, szeretet tárgya volt ő – nem is ember, hanem igazi mítosz.

És Catherine Yougoubian azt állította, hogy ez a legendába illő személy, ez a Clement atya nem más, mint John Gabriel, St. Loo hajdani képviselője az angol parlamentben, egy szoknyabolond, részeges fráter, aki először, másodszor és harmadszor is csak magára tudott gondolni és senki másra. Egy opportunista kalandor, akinek egyetlen jó tulajdonsága volt: a fizikai bátorság.

És éppen ez volt az, ami megingatta a hitetlenségemet. Bármennyire is lehetetlennek tartottam azt, amit Catherine állított, némiképpen mégis valószínűnek látszott, mert mind Clement atyára, mind pedig John Gabrielre jellemző volt a rendkívüli bátorság. Mindaz, amit az előbbiről meséltek, a vakmerőség, a kockázatvállalási kedv – igen, az a szemtelenség, amellyel a tetteit véghezvitte, egészen ráillett John Gabrielre.

Csakhogy John Gabriel a legnagyobb magamutogató volt a földön! Bármit tett, félszemmel azt leste, látják-e elegen. Ha csakugyan ő volna Clement atya, azt már az egész világ tudná.

Nem, mégse hiszem, hogy ő… az nem lehet, hogy ő…

Amikor azonban Catherine kifogyott a szuszból, a szemében kihunyt a tűz, és korábbi, monoton hangján újrakezdte, hogy: „Most már eljön, kérem, igen?”, nos, akkor Parfitt után kiáltottam. Ő jött és felsegített, a kezembe adta a mankóimat, mellettem volt, amíg levonszoltam magam a lépcsőn, betett egy taxiba, Catherine pedig beült mellém.

Talán megértik: nem tehettem másként. Hogy mi késztetett rá? A kíváncsiság? Vagy Catherine Yougoubian kitartó követelőzése, hiszen végül is minden bizonnyal engedtem volna neki? Mindegy. Látni akartam John Gabrielt. Tudni akartam, mennyire hasonlít Clement atya ahhoz a John Gabrielhez, akit én St. Looban megismertem. Talán azt reméltem, hogy végre magam is megtudom, amit Isabellának tudnia kellett ahhoz, hogy megtegye, amit megtett…

Nem is tudom, miben reménykedtem, miközben követtem Catherine Yougoubiant a keskeny lépcsőkön, fel egy kicsiny hálószobába, ahol a szakállas francia orvos szertartásosan üdvözölt. A betege fölé hajolt, majd felegyenesedett, hátralépett, és udvariasan intett, hogy menjek közelebb. A szeméből tisztelet sugárzott felém. Én voltam az, akit a nagy ember halála előtt még egyszer látni akart…

Én pedig döbbenten meredtem Gabrielre. Olyan régen volt az a nap ott Zagrade-ban. Az ágyban fekvő alakban biztosan nem ismertem volna fel őt. Nyilvánvalóan haldoklott, és a vég most már nagyon közel lehetett. Az arca azonban egyáltalán nem hasonlított annak az embernek az arcához, akit én ismertem. Be kellett látnom, hogy Catherine-nek igaza volt. Ez a beesett arc egy szent arca volt, amelyen nyomot hagyott a szenvedés, az agónia és az önsanyargatás. És mégis – földöntúli nyugalom honolt rajta.

Csakhogy mindezen tulajdonságoknak semmi közük sem volt ahhoz az emberhez, akit én John Gabrielként ismertem.

Egyszer csak kinyitotta a szemét, rám nézett – és elvigyorodott. Az a jól ismert, torz mosoly, az ő szeme, az ő gyönyörű szeme abban a kicsi, csúnya bohócarcban!

– Hát sikerült neki… az örmények csodálatosak! – suttogta alig hallható hangon.

John Gabriel volt. Az orvoshoz fordult, és halk, szenvedő, mégis parancsoló hangon követelni kezdte a beígért serkentőt. Az orvos habozni látszott, de Gabriel erősebbnek bizonyult nála. Amennyire megértettem, az a bizonyos szer siettetni fogja a véget, de Gabriel kifejtette, hogy erre az utolsó energiaszikrára nagyon nagy szüksége van, és számára nagyon fontos, hogy legyen még egy kis ereje. Az orvos vállat vont, beadta neki az injekciót, majd eltávozott, és Catherine is követte őt.

Amint magunkra maradtunk, Gabriel azonnal elkezdte:

– Azt akarom, hogy tudja, hogyan halt meg Isabella.

Közöltem vele, hogy mindent tudok.

– Nem, nem hiszem, hogy tudná…

Ezek után elmondta, hogyan zajlott le az az utolsó jelenet ott Zagrade-ban, a kávéházban. A megfelelő helyen majd én is elmesélem. És végül még mondott valamit, valamit, ami arra késztetett, hogy megírjam ezt a történetet.

Clement atya ma már történelmi személyiség. Hősiessége, tűrőképessége, együttérzése, bátorsága, egész hihetetlen élettörténete azoké, akik szívesen írnak nagy emberekről. A közösségek, amelyeket létrehozott, új, érdekes életformával kísérleteznek, amelyről még bizonyára sokan és sokat fognak írni, akárcsak arról az emberről, aki életre hívta őket.

Az én történetem azonban nem Clement atyáról szól, hanem John Merryweather Gabrielről, a háborúban kitüntetett katonáról, a konjunktúralovagról, a szenvedélyes, érzéki, lenyűgözően sármos férfiról. Ő meg én, ha nagyon különböző módon is, de ugyanazt a nőt szerettük.

Kezdetben valamennyien úgy érezzük, hogy életünknek mi magunk vagyunk a hősei. Később azonban kételkedni kezdünk, zavarba jövünk. Velem is ez történt. Az életem először az én történetem volt. Azután úgy gondoltam, hogy kettőnk története, Jenniferé meg az enyém – egy új Rómeó és Júlia- vagy Trisztán és Izolda-történet. Még később, amikor sötét és kiábrándult volt a lelkem, Isabella úgy lebegett el a szemem előtt, mint a hold a fekete égen. Ő lett a hímzés központi alakja, rólam pedig kiderült, hogy nem vagyok több, mint a keresztszemekkel kitöltött háttér. Igen, ennyi voltam, de ennél mégsem kevesebb, mert a háttér teszi lehetővé, hogy a minta kidomborodjon.

De most ismét megváltozott a minta. Ez már nem az én történetem, nem is Isabelláé, hanem John Gabrielé.

A történet ott ér véget, ahol én most belevágok. John Gabriellel ér véget. De azt is mondhatnám, hogy most kezdődik.

ELSŐ FEJEZET

Mivel is kezdjem? St. Looval? Vagy azzal a gyűléssel ott, a Memorial Hallban, ahol egy nagyon öreg tábornok bemutatta a Konzervatív Párt reményteljes jelöltjét, John Gabrielt, akit Viktória-kereszttel tüntettek ki a háború alatt, és aki valamennyiünknek csalódást okozott lapos beszédével, színtelen hangjával és csúnya arcával? Annyira, hogy nem győztük emlékeztetni egymást arra, milyen is egy úriember, no meg arra, hogy fontos kapcsolatba kerülnünk a Néppel, mert a társadalom kivételezett osztályai szánalmasan összezsugorodtak.

Kezdődhetne ez a történet a Polnorth Házban is, abban a hosszú, alacsony mennyezetű szobában, amelynek az ablakai a tengerre néztek, és amelyhez terasz is tartozott. Szép napokon oda gurították ki a tolókocsimat, és én órákig elnézegettem az Atlanti-óceánt, hallgattam a hullámtörőket ostromló víz dübörgő hangját, tekintetem pedig meg-megpihent egy szürke sziklán, ott, a láthatár szélén, mert arra a sziklára építették a csipkés falú, soktornyú St. Loo kastélyt. Az egész kép egy tizenkilencedik századi, álmodozó hajlamokkal és némi tehetséggel megáldott ifjú hölgy akvarelljére emlékeztetett. Mert ez a kastély olyan vadregényes, olyan színpadias és olyan hamis volt, amilyen csak egy valódi, igazi dolog lehet, mert akkor építették, amikor az emberi természet még kellőképpen ártatlan volt, és szégyenkezés nélkül élvezni tudta romantikus hajlamait. A kastély ostromról suttogott, sárkányokról és fogságban tartott hercegnőkről, ragyogó fegyverzetben érkező lovagokról és még sok mindenről, ami elengedhetetlen kelléke egy meglehetősen rossz történelmi filmnek. És ha belegondolunk, mi más az egész emberi történelem, ha nem egy rosszul megrendezett, giccses film?

Aki a kastélyra nézett, olyan emberekre gondolt, mint Lady St. Loo vagy Lady Tressilian, Mrs. Bigham Charteris vagy Isabella. És micsoda megdöbbenés volt szemtől szembe látni őket!

Vagy kezdjem azzal, hogy a három öreg hölgy meglátogatott minket? Karót nyeltek és rosszul öltözöttek voltak, és olyan régimódi ékszereket hordtak, hogy elragadtatva suttogtam Teresának:

– Az nem lehet, hogy ezek valóban élnek.

Esetleg elindulhatnék egy korábbi időpontból is, mondjuk onnan, hogy autóba vágom magam, és elindulok a Northolt repülőtérre, hogy Jenniferrel találkozzam… csakhogy emögött is az én életem története áll, amely harmincnyolc évvel korábban kezdődött és azon a napon ért véget…

✶✶✶

Említettem már, hogy ez nem az én történetem. De velem, Hugh Norreysszal kezdődött. Visszanézve az életemre, el kell ismernem, nem sokban különbözött másokétól: nem volt sem érdekesebb, sem unalmasabb. Nekem is meg kellett ismerkednem az elkerülhetetlen kiábrándulásokkal, csalódásokkal, a titkos, gyerekes szenvedésekkel, és velem is előfordult, hogy egészen furcsa, érthetetlen okból kifolyólag boldognak, harmonikusnak, mélységesen elégedettnek éreztem magam. Így aztán én is, mint annyian mások, választhatok: vagy sikertelenségek sorozatának tartom az életemet, vagy diadalmenetnek. Mindkét állítás igaz lehet. Két Hugh Norreys van: az egyik az a személy, akinek én ismerem magam, a másik pedig az, akinek a többi ember ismer. Nem, tulajdonképpen még kell lennie egynek, akit csak az Isten ismer. Ő az igazi Hugh Norreys, de az ő történetét csak az angyalok írhatnák meg.

Végső soron mit tudok én ma arról a fiatalemberről, aki 1945 első napjaiban vonatra szállt Penzance-ban és Londonba akart utazni? Ha akkor valaki az életemről kérdez, azt válaszoltam volna, hogy nagyjából meg vagyok vele elégedve. A háború előtt tanár voltam, és szerettem a munkámat. Hasonlóképpen örömöt találtam háborús élményeimben is, talán azért, mert tudtam, hogy itthon vár rám a munkahelyem, ahol szépen fogok haladni, előre az igazgatóságig. Voltak örömöt és bánatot okozó szerelmi ügyeim, de egyik sem hagyott mély nyomot bennem. Kényelmes, nem túl szoros, jó viszonyt tartottam fenn a családommal. Harminchét éves voltam, és azon a bizonyos napon testet öltött bennem az a gondolat, amely már régóta felsejlett a szívemben, nevezetesen, hogy várok valamire… hogy valaminek történnie kell… valaminek, ami fontosabb lesz, mint bármi, ami eddig történt velem.

Egyszerre világosan láttam, hogy mennyire felszínes volt egész addigi életem, és vágyni kezdtem valami igazi után. Azt hiszem, életünkben legalább egyszer valamennyien megtapasztaljuk ezt az érzést. Ki előbb, ki utóbb. Olyan ez, mint amikor a krikettmeccsen az ember kezébe veszi az ütőt, és meglendíti…

Szóval: vonatra ültem Penzance-ban, és a késői ebédre váltottam jegyet, mert igencsak bereggeliztem. Amikor a kocsikísérő végigjárta a vonatot, és dünnyögő orrhangon ebédelni hívott, felálltam, és átsétáltam az étkezőkocsiba. Ott az előbb említett úr elvette az ebédjegyemet, és egy kétszemélyes asztalhoz kísért, ahol háttal ültem a mozdonynak, és szemben Jenniferrel.

Látják, általában ez a dolgok rendje. Nem lehet tervezni, nem érdemes előre elgondolni semmit, leültem hát, szemközt Jenniferrel. És Jennifer sírt. Bár ezt nem vettem észre azonnal, mert nagyon igyekezett uralkodni magán, és tulajdonképpen alig néztünk egymásra. Pontosan úgy viselkedtünk, ahogyan azt az udvariassági szabályok előírják két ember számára, akik véletlenül egy asztal mellé kerülnek a vasúti étkezőkocsiban. Udvariasan odanyújtottam neki az étlapot, bár a dolognak nem sok értelme volt, mert mindössze ennyi állt rajta: leves, hús vagy hal, édesség vagy sajt. 4/6. Jennifer egy bólintással és egy halvány, szertartásos mosollyal köszönte meg. A pincér megkérdezte, mit szeretnénk inni. Mindketten világos sört rendeltünk.

Ezt követően némán várakoztunk, én a magammal hozott magazint lapozgattam. Aztán már jött is a pincér, szinte futólépésben imbolygott végig a vagonon a két tányér levessel. Tovább játszottam a tökéletes urat, és egy arasszal közelebb toltam Jenniferhez a só- meg a borstartót. Mostanáig rá se néztem, akarom mondani nem néztem meg őt úgy igazán, ennek ellenére azonban az alapvető dolgokkal tisztában voltam. Tudtam, hogy nem túl fiatal, csak néhány évvel lehet kevesebb, mint én, hogy középtermetű és sötét hajú, hogy ugyanabba a társadalmi osztályba tartozik, mint én, hogy meglehetősen vonzó, de távolról sem annyira, hogy felkavarja az érzelmeimet.

Már éppen azon voltam, hogy mégiscsak megnézem őt magamnak, és ha vizsgálódásaim eredménye kielégítő lesz, elejtek majd egy-két szép szót. Számításaimat azonban keresztülhúzta egy váratlan esemény. Amint a levesestányér fölött rápislogtam, észrevettem, hogy potyognak a könnyei. Igen, némán, a bánat minden egyéb külső jele nélkül sírt, a könnyek egymás után gördültek le az arcán, bele a levesébe.

Zavarba jöttem. Tudom, hogy nem illik, mégis újra meg újra rápillantottam. Hamarosan úrrá lett a fájdalmán, visszafojtotta a könnyeit, és kikanalazta a levesét. Nagyon udvariatlan voltam, elismerem, de nem bírtam ellenállni, és megkérdeztem:

– Ön nagyon boldogtalan, igaz?

– Tisztára bolond vagyok – felelte fojtott dühvel a hangjában.

Hallgattunk. A pincér elvitte a levesestányérokat, majd visszatért két, mikroszkopikus méretű húsos pitével, amelyhez óriási adag káposzta is járt, sőt még két sült burgonyát is letett elénk, éreztetve, hogy ezt igazán csak a mi kedvünkért csinálja.

Kinéztem az ablakon, és néhány megjegyzéssel illettem a tájat és Cornwallt úgy általában, hozzátéve, hogy nem ismerem túl jól ezt a vidéket. Azután megkérdeztem, hogy ő ismeri-e. Igen, válaszolta, egy időben errefele lakott. Összehasonlítottuk Cornwallt Devonshire-rel, Walesszel és a keleti partvidékkel. Ennek azonban semmi jelentősége nem volt. Az egész beszélgetésnek nem volt több célja, mint feledtetni azt a szörnyű bűnt, hogy ő képes volt nyilvános helyen sírni, én pedig nem átallottam ezt észrevenni.

Amikor azonban ott gőzölgött előttünk a kávé, én pedig megkínáltam egy cigarettával, amelyet el is fogadott, visszakanyarodtunk oda, ahonnan elindultunk. Elnézést kértem az ostoba viselkedésemért, ő pedig megállapította, hogy biztosan bolondnak tartom.

– Ó, nem! – tiltakoztam. – Azt hiszem, csak annyi történt, hogy az ereje végére ért.

Igen, bólogatott, pontosan ez történt.

– Rettenetesen megalázó – folytatta –, amikor az ember olyan mélyre süllyed az önsajnálatban, hogy nem érdekli többé, mit tesz és ki látja.

– De hiszen önt nagyon is érdekelte! – nyugtatgattam. – Láttam, hogy megpróbált uralkodni magán.

– Hát, csakugyan nem kezdtem el vonítani, ha erre gondol – mondta fanyarul.

Megkérdeztem, hogy mennyire tragikus a dolog. Azt válaszolta, hogy éppen eléggé. Mindennek vége, és fogalma sincs, merre induljon tovább.

Azt hiszem, ezt már addigra magam is megéreztem. Nagyon látszott rajta az elbizonytalanodás. Úgy döntöttem, hogy nem hagyhatom magára ebben a lelkiállapotban.

– Nézze, én teljesen idegen vagyok, nekem elmondhatja, úgysem adhatom tovább senkinek.

– Tulajdonképpen nincs mit mondanom azon kívül, hogy a lehető legborzasztóbban összekuszáltam és elrontottam mindent… egyszerűen mindent.

Megnyugtattam, hogy a dolgok valószínűleg nem állnak olyan rosszul, ahogy ő képzeli. Éreztem, hogy biztatásra van szüksége, meg arra, hogy új életet kezdjen. Bátorítani kell, gondoltam, mert csak így lesz képes kivergődni a szenvedésből, és talpra állni. A legkevésbé sem volt kétséges számomra, hogy nagyon is alkalmas vagyok erre a feladatra. Igen, ilyen egyszerűen történt minden.

Jennifer előbb kételkedve nézett engem, akár egy bizonytalankodó gyerek, aztán csak elkezdte. Éppen a közepén tartott a vallomásnak, amikor a pincér visszajött a számlával. Örültem, hogy mindketten az utolsó ebédre váltottunk jegyet, mert így nem állt fenn a veszélye annak, hogy kitessékelnek az étkezőkocsiból. Húsz shilling borravalót adtam, a pincér meghajolt, és diszkréten elvonult. Én pedig tovább hallgattam Jennifert.

Szó, ami szó, komisz egy élete volt, pedig hihetetlen bátorsággal próbált küzdeni, de fizikailag nem volt valami erős, a bajok pedig egyre csak gyűltek. Úgy tűnt, soha nem volt szerencséje, sem gyermekkorában, sem nagylányként, sem pedig a házasságában. Édes-kedves volt és élettel teli, mégis, mindig rossz lóra tett. Persze, ki is szabadíthatta volna magát a kényszerhelyzetekből, de nem, ő mindig azon volt, hogy valahogy a legjobbat hozza ki egy rossz dologból. Amikor ez nem sikerült, és valami csoda folytán megmenekült, kiderült, hogy az új helyzet talán még a réginél is nyomorúságosabb.

A történtekért pedig csakis önmagát hibáztatta. Nem volt benne egy szemernyi harag vagy szemrehányás sem. Elszorult a szívem, amikor szomorúan levonta a következtetést:

– Bizonyára én voltam a hibás…

Szerettem volna rákiáltani:

– Dehogyis vagy hibás! Hát nem veszed észre, hogy áldozat vagy és az is maradsz, ha mindig, mindenért kész vagy önmagadat hibáztatni?

Imádnivaló volt, ahogy ott ült, feldúltan, bánatosan és legyőzötten. Amint elnéztem őt a keskeny asztal túlsó feléről, már tudtam, mire vártam. Őrá, Jenniferre. Nem arra vágytam, hogy birtokba vegyem, hanem arra, hogy visszaadjam neki az életkedvét, hogy boldognak lássam, hogy újra önmaga legyen.

Igen, már akkor tudtam… bár csak jó néhány héttel később ismertem be, hogy szerelmes lettem. De ennél sokkal többről is szó volt.

Nem beszéltünk meg újabb találkozót. Azt hiszem, ő valóban úgy gondolta, hogy soha többé nem találkozunk. Csakhogy én másképp gondoltam. Bemutatkozott, tehát tudtam a nevét. Amikor végre elhagytuk az étkezőkocsit, Jennifer nagyon kedvesen azt mondta:

– Isten áldja! Soha nem fogom elfelejteni azt, amit értem tett. Nagyon kétségbe voltam esve. Nagyon.

Kezet fogtunk és elbúcsúztunk, én azonban tudtam, hogy a búcsú nem örökre szól. Ebben annyira biztos voltam, hogy hajlandó lettem volna akár meg is ígérni, hogy nem fogom keresni, mert közben rájöttem – bár neki nem szóltam róla –, hogy jó néhány közös barátunk van, így aztán gyerekjáték lesz összejönni vele. Tulajdonképpen az volt a furcsa, hogy nem találkoztunk már korábban.

Alig egy hétnek kellett eltelnie, máris egymásba botlottunk Caro Strangeway koktélpartiján. Ezt követően pedig mindkettőnk számára világossá vált, hogy mi a helyzet. Újra meg újra találkoztunk, és újra meg újra elváltunk egymástól. Idegen emberek házában voltunk együtt meghívott vendégként, csöndes kis vendéglőkben vacsoráztunk, vagy vonatra ültünk, majd valamilyen szép helyen leszálltunk, és órákig sétálgattunk a valószínűtlenül ragyogó, gyönyörű világban.

Egy alkalommal koncertre mentünk. Elisabeth Schumann énekelt: „És az ösvényen, melyen lábunk vándorol, találkozni fogunk, megfeledkezünk a világról, mintha álmodnánk, és a szerelmünket, mely az égben köttetett, emberfia szét nem szakíthatja…”

Amint kijöttünk a teremből és elvegyültünk a Wigmore Street forgatagában, a szemébe néztem, és úgy ismételgettem a dal szavait: „szerelmünket, mely az égben köttetett, emberfia szét nem szakíthatja…”

– Ó, nem, Hugh – sóhajtotta. – Ez nem rólunk szól…

– De igen – mondtam határozottan. – Rólunk.

És elmagyaráztam, hogy nekünk együtt kell leélnünk az életünkből hátralévő éveket. Jennifer tovább ellenkezett. Mégse dobhat el magától mindent, és különben is, a férje soha nem engedné meg, hogy elváljon tőle.

– Azt nem, de arra képes volna, hogy elhagyjon, igaz? – kérdeztem.

– Igen… azt hiszem, igen… Jaj, Hugh, nem maradhatna minden úgy, ahogy eddig volt?

Nagyon határozottan azt mondtam, hogy nem, így nem élhetünk tovább. Mostanáig vártam, mert azt akartam, hogy testileg-lelkileg megerősödjön, hogy ismét az a boldog, életvidám ember legyen, akinek a természet megalkotta. Ez megtörtént, most már el kell döntenünk, hogyan tovább.

Mit mondjak, nem volt könnyű dolgom vele. Nagyon sok kifogást hozott fel, elsősorban azt, hogy a dolog árthat a karrieremnek. Közöltem vele, hogy ezzel tisztában vagyok, és egy cseppet sem érdekel. Nem vagyok még olyan öreg, hogy ne foghatnék bele valami másba, mint amit eddig csináltam.

Sírt, és azt hajtogatta, soha nem bocsátaná meg magának, ha miatta tönkretenném az életemet, én pedig azt bizonygattam, hogy egyedül ő teheti tönkre, mert nélküle nem ér egy fabatkát sem.

És ez így ment jó ideig. Néha már-már úgy tűnt, hogy elfogadja az álláspontomat, de amint elengedtem magam mellől egy kis időre, máris elbizonytalanodott. Hiába, egy cseppet sem bízott magában.

Végül mégiscsak beadta a derekát, mert nemcsak a szenvedély kötött össze minket, hanem annál sokkal több. Gondolataink tökéletes harmóniába rendeződve felelgettek egymásnak, és ez nagy gyönyörűséggel töltött el minket. Nemegyszer előfordult, hogy valamelyikünk éppen azt mondta ki, amire a másik gondolt, és ez naponta ezer apró örömöt hozott az életünkbe. Jennifernek is be kellett látnia, hogy mi ketten mindörökre egymáshoz tartozunk.

– Ó, hát ez igaz! – sóhajtotta boldogan. – Jaj, Hugh, nem is értem, hogy lehet, hogy tényleg olyan sokat jelentek neked. És látod, valahogy mégsem kételkedem benne.

Szerelmünk kiállta a próbát, most már meg kellett tennünk a világ által megkövetelt lépéseket.

Egy fényes, hideg reggelen arra ébredtem, hogy aznap kezdődik majd a mi új életünk, és nem válunk el többé. Első alkalommal engedtem át magam ennek a meggyőződésnek. Korábban mindig attól tartottam, hogy Jennifer csaknem beteges önbizalomhiánya végül mégis megálljt parancsol majd neki. Sőt, még akkor is, régi életem utolsó reggelén is meg kellett bizonyosodnom afelől, hogy komolyan gondolja, ezért felhívtam telefonon:

– Jennifer…

– Hugh…

Az ő szelíd, kicsit remegő hangja… tehát igaz…

– Bocsáss meg, drágám. Hallani akartam a hangodat. Szóval igaz, minden igaz?

– Igen, Hugh, igaz…

A Northolt repülőtéren kellett találkoznunk. Dudorászva felöltöztem, gondosan megborotválkoztam. A tükörből rám tekintő arcot csaknem felismerhetetlenné változtatta az őrült boldogság. Ez az én napom! Erre a napra vártam harmincnyolc esztendőn keresztül. Megreggeliztem, majd ellenőriztem, nálam van-e az útlevelem és megvannak-e a repülőjegyeink. Lementem az autóhoz, és megmondtam Harrimannek, hogy ma én vezetek, ő üljön csak szépen a hátsó ülésre.

Hamarosan kiértünk a főútra, és máris benne voltunk a forgalomban. Rengeteg időm volt. Csodaszép reggel volt, amelyet nyilvánvalóan számunkra, Jennifer és Hugh számára rendelt ilyen gyönyörűre a természet. Legszívesebben énekeltem és kiabáltam volna.

A teherautó negyvenmérföldes sebességgel fordult ki a mellékútról… nem lehetett előre látni, és lehetetlenség volt elkerülni. Szó sem volt vezetési hibáról, vagy arról, hogy elnéztem volna valamit. Később azt mondták, a sofőr részeg volt… de milyen keveset számít az, hogy bizonyos dolgok miért következnek be!

A Buick összevissza gyűrve az út szélére sodródott, én pedig beszorultam a roncsai alá. Harriman meghalt.

Jennifer hiába várt rám a repülőtéren. A gép nélkülünk szállt fel…

TARTALOM

Előhang

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Epilógus

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Borítóterv Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 595 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Advent Pro – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License