Jørn Lier Horst

A BARLANGLAKÓ

A mű eredeti címe: Hulemannen

Copyright © Jørn Lier Horst, 2013

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Török Ábel

ISBN 978-963-324-977-2 (papír)

ISBN 978-963-324-978-9 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

1.

A holttest már egészen kiszáradt. A fotelben ült, kissé hátradőlve, mintha csak aludna. Ajka felhasadt, sárga fogait feketére festette a vér. A poros hajcsomók a koponyájára tapadtak, vékony arcbőre alatt kirajzolódtak a csontok. Az ujjai összezsugorodtak, feketére színeződtek, és felrepedtek.

William Wisting elgondolkodva bámulta a bűnügyi technikustól kapott fényképeket. A férfi sosem volt túlságosan nagydarab, de a szövetei mostanra úgy összezsugorodtak, hogy a teste sokkal apróbbnak tűnt, mint életében.

Újra rápillantott az aktán szereplő névre: Viggo Hansen. Több szemszögből is készítettek fényképeket a szinte már mumifikálódott holttestről, és Wisting mindet tüzetesen áttanulmányozta.

Általában nem érintették meg az ehhez hasonló fotók. Rég hozzászokott már a halálhoz. Számát sem tudta, mennyi holttestet látott a rendőrségnél eltöltött több mint harminc év alatt. Ezúttal azonban más volt a helyzet. Nem azért, mert nem látott még ehhez hasonlót, hanem mert ismerte a férfit. Gyakorlatilag szomszédok voltak. Viggo Hansen három házzal arrébb lakott az utcában, és már négy hónapja halott volt. Se a többi szomszéd, se Wisting nem vette észre.

A tekintete megállapodott egy nagyobb képen, amelyet a konyhaajtóból készítettek, és amin jól látszott az egész nappali. A férfi háttal ült a fotósnak, a tévé felé nézett. A készülék még mindig ment, akkor is, amikor a rendőrség betört a házba.

A szobát meglehetősen puritán módon rendezték be. A tévén és a két fotelen kívül csak egy hosszúkás dohányzóasztal, egy szék és egy kanapé állt benne néhány párnával meg takaróval. Az egyik fal mentén könyvespolcok, szemben az ablak. A függönyt behúzták. A tévé mellett öreg, foltos lámpa, a falakon három tájkép. A férfi előtt a dohányzóasztalon egy nyitott műsorújság és egy távirányító, mellette üres pohár és valamiféle meghatározhatatlan ételmaradék. Egyébként rend volt a szobában.

Dulakodásnak nem volt nyoma. Semmi nem utalt rá, hogy a férfit utolsó óráiban esetleg meglátogatta egy hívatlan vendég, akivel összetűzésbe került. Semmi okuk nem volt azt gondolni, hogy gyilkosság történt, a körülmények azonban megkívánták, hogy a rendőrség kivizsgálja az ügyet. Espen Mortensen alapos munkát végzett, mint mindig.

A következő képen az asztalon fekvő műsorújság látszott közelről. A sarokban álló dátum szerint augusztus 11-én, csütörtökön jelent meg.

Wisting megrázta a fejét, és kipillantott az iroda ablakán a környéket fedő vastag, nehéz hótakaróra. A falinaptár szerint december 9-e, péntek volt. Viggo Hansen még akár hónapokig is ülhetett volna így, holtan a tévé előtt, ha nincs az a kifizetetlen számla. Az áramszolgáltató az elmúlt hónapok során több figyelmeztetést is küldött, de mielőtt lekapcsolták volna az áramot, kiküldték egy alkalmazottjukat a címre. Egyedül az ő kíváncsiságának köszönhetően találták meg a holttestet: amikor Viggo Hansen a sokadik kopogtatásra sem nyitott neki ajtót, az illető megkerülte a házat, és bekukucskált a nappali függönyének résén.

Wisting közelebbről is megnézte a fényképet a műsorújságról. Mielőtt meghalt, Viggo Hansen bekarikázott benne néhány időpontot, és pipát tett az adások mellé, amelyeket meg akart nézni. Az egyik a Discovery Channelen ment FBI-akták címmel. Wisting ismerte a sorozatot: az Egyesült Államok valaha volt legnagyobb bűntényeit tárta fel.

Újabb fényképet vett magához. Ez a halott arcáról készült. Megsötétült bőrét repedések hálózták. Fogsora egészen a leghátsó őrlőfogakig látható volt, a nyelvből mindössze egy kék-fekete csomó maradt. Üres szemgödre csendesen bámult maga elé.

Visszacsúsztatta a képeket a mappába, felállt, és az ablakhoz lépett. Kint már sötétedett. Lassan az egész világot magába fojtotta az ólomszürke téli éjszaka. Haza kellett volna mennie, de gyakorlatilag semmi nem várta otthon. Legfeljebb a tévé.

A kapitányság hátsó udvarán az egyik járőrkocsi csendben kigurult a garázsból. A kerekei kicsit pörögtek a hóban, mielőtt rendesen letapadtak volna. A kék fényben megvillantak a hópelyhek, mintha csillagok százai volnának. Wisting lassan visszasétált az íróasztalhoz, és a mappára meredt. Viggo Hansennek nem volt családja, nem voltak se rokonai, se barátai. Ugyanolyan magányosan fejezte be az életét, ahogy élte.

Az archívumba kellett volna raknia a mappát, de valami visszatartotta. Nem tudta, micsoda. A tapasztalatai azt súgták, hogy az ügyet lezártnak kell tekinteni. A legfontosabb feladat az elhunyt személyének megállapítása volt, ami már megtörtént. Bár nem voltak családtagok, akikkel összehasonlíthatták volna a DNS-profilját, a hálószobai széken találtak egy nadrágot, a hátsó zsebében fogkefével és fésűvel, amelyek egyértelműen bizonyították a halott kilétét. A vizsgálati eredmények alapján megállapították, hogy az elhunyt a ház egyetlen lakója: a hatvanegy éves Viggo Hansen.

A patológust megdöbbentette, milyen jó állapotban megmaradt a holttest. Az alacsony páratartalomnak, hőmérsékletnek, valamint a szinte légmentesen lezárt helyiségnek köszönhetően – ahol minden ajtót, ablakot és szellőzőt bezártak – nem indult rothadásnak, hanem lassan, de biztosan megszáradt, akár egy múmia. Ennek ellenére lehetetlen volt meghatározni a halál okát. A halotti anyakönyvi kivonatba is csak annyit írtak: mors subita. Hirtelen halál.

A számítógép pittyent egyet, és egy piros négyzet jelent meg a képernyőn. Üzenet a központból.

Wisting a képernyőre hunyorgott. Öt szó: Holttestet találtak a Halle-tanyán.

Az archivált ügyek halmára helyezte a Hansen-aktát, és rákattintott az üzenetre.

2.

Csend volt a szerkesztőségben. A nedves hó az ablaküvegre tapadt, és elnyomta a kintről érkező zajokat. Az egész iroda karácsonyi díszben pompázott. A külföldi hírportálokat mutató képernyőket ezüstszínű girlandok és piros gömbök keretezték. A VG logót fehér angyalok szegélyezték, a falakon mindenhol színes fényfüzérek villogtak.

A főszerkesztőt Knut A. Sandersennek hívták. Az irodáját vékony üvegfal választotta el a szerkesztőség többi részétől. Line éppen rálátott a helyéről. A férfi a válla és a füle közé szorította a telefonját, és sebesen verte a billentyűzetet. Valójában már régen haza kellett volna mennie. Két és fél hónapja született meg a második gyereke. Lassan hét óra volt, négy óta túlórázott.

Letette a telefont, belekortyolt a kávéjába, és fáradtan hátradőlt. Egy tréfás kedvű munkatárs fagyöngyöt akasztott a fölötte függő lámpára.

Line végre elhatározta, hogy bemegy hozzá, és elé tárja a javaslatát, de Sandersen telefonja hirtelen újra megcsörrent, és a férfi megint elmerült a munkában.

Line a csészéjéért nyúlt, és várakozás közben az idei karácsonyon töprengett. Azon, hogyan fog ünnepelni. Még nem egyeztetett az apjával, de erősen gyanította, hogy csak ketten lesznek Stavernban, meg legfeljebb a nagyapja. Ha szerencséjük van, Thomas is haza tud jönni, az ikertestvére, aki a 330-as repülőszázad egyik helikopterpilótája volt. Az anyjuk halála óta nem kapott vagy kért szabadságot karácsonykor. Ahogy erre gondolt, hirtelen borzasztóan hiányozni kezdett neki az anyja. Öt és fél éve halt meg. Eleinte úgy cipelte a halálát, mint egy kősziklát. Voltak reggelek, amikor egyszerűen képtelen volt felkelni, többször zokogásban tört ki az értekezleteken, és folyton azon aggódott, hogy bírja majd az apja egyedül. Mostanra enyhült a gyász, már nem érezte azt a húsba vágó fájdalmat, mint korábban, de azért nem véletlenül dolgozott ilyen sokat.

A főszerkesztő letette a telefont, de már azelőtt újabb hívást kapott, hogy Line egyáltalán megmozdulhatott volna. Knut A. Sandersen derekasan megőszült, mióta Line az újsághoz került gyakornokként, ahol mostanra már teljes állásban dolgozott a bűnügyi osztályon. A cikk, amelyet javasolni készült, nem éppen az ő szakterülete volt, de úgy gondolta, az egyik hétvégi számba esetleg beleférhet.

Ahogy Sandersen felállt a székéről, véletlenül beütötte a fejét a fagyöngybe. Line azt gyanította, talán ő maga akasztotta ki. A kávéautomata felé menet még javában beszélgetett valakivel, de visszafelé már nem volt a kezében a telefon, csak egy papírpohár és egy tál mézeskalács. Visszaült az íróasztalához, hátradőlt, és egy percig úgy maradt, némán.

Line tudta, hogy gyorsnak kell lennie. Három mondatban meg kellett győznie a főszerkesztőt az ötletéről, különben bukott az egész. Felállt, magához vette a kávéscsészét, hogy kissé lazábbnak tűnjön a beszélgetés, és belépett Sandersen irodájába. A férfi egy pillanatra a fagyöngyre pillantott, majd rá.

– Szeretnék lehozni egy cikket Viggo Hansenről – mondta Line.

Sandersen összeráncolt szemöldökkel pakolgatni kezdett rendetlen íróasztalán.

– Sosem hallottam róla – rázta a fejét, miközben arrébb rakott egy rakás teleírt papírt. – Mit csinált?

– Meghalt.

– Megölték?

Line megrázta a fejét.

– Négy hónapig ült holtan a tévé előtt, mire rájöttek, hogy nem él.

– Akkor tényleg eléggé halott.

– Arról szeretnék írni, hogyan történhet ilyen – folytatta Line. – Hogy hogyan lehet valaki annyira magányos, hogy négy hónapba telik, mire valaki véletlenül észreveszi, hogy meghalt.

Sandersen szólásra nyitotta a száját, de Line még nem hagyta neki.

– Így karácsony tájékán különösen jó témának gondolom – kortyolt bele a kávéjába. – Az ENSZ hivatalosan bejelentette, hogy Norvégia a világ legélhetőbb országa. A lakosok boldogságát tekintve azonban mindössze a száztizenkettedik helyet sikerült megszereznünk. Valamelyik csendes-óceáni kis ország lett az első. Egy sziget, ahol az emberek figyelnek és időt szakítanak egymásra.

Látta a főszerkesztőn, hogy tetszik neki az ötlet. A téma ebben az időszakban valóban különösen aktuális volt, egyfajta ellensúlyt képezhetett a rengeteg karácsonyi maszlag és mézesmázos cicoma mellett. Ennek ellenére úgy érezte, Sandersen még nincs száz százalékig meggyőzve.

– Muszáj valami másról is írnunk, mint az időjárásról – kacsintott Line viccesen az aznapi számra, amelynek címlapja óriási betűkkel hirdette, hogy közeledik a szibériai fagy.

Ahogy kimondta, megértette, hogy Sandersen homloka nem emiatt gyűrődik gondterhelt ráncokba. A fölöttük lévő emeleten huszonöt alkalmazott dolgozott a hétvégi lapszámon, és Line ötlete nélkül is biztosan elég anyaguk volt. Sandersen nem mondhatta azt, hogy Line menjen át hozzájuk, és írja meg nyugodtan a cikkét. Épp ellenkezőleg – néha már ez a huszonöt fő is sok volt a hétvégi számokhoz.

– Csak három-négy napra lenne szükségem – mondta, holott tudta, hogy valószínűleg hosszabb időbe fog telni. – Kedden lesz a temetése.

Sandersen elgondolkodva rágcsálta a tolla végét.

– Mit nézett?

– Hogy érted?

– Melyik tévéműsort nézte, amikor meghalt?

– Gőzöm sincs – kortyolt újra a kávéjába Line. – De ha megírhatom a cikket, hétvégén elolvashatod.

Sandersen lassan bólintott, és kivette a szájából a tollat.

– Megbeszéltük. – Az emeletre vezető lépcső felé pillantott. – Felvetem nekik az ötleted. Három napot kapsz rá.

– Három nap – bólintott Line, aztán lehajolt a férfihoz, és arcon csókolta.

3.

A szemből érkező hókotró nagy, fehér felhőt kavart az út szélén. A hópelyhek teljesen ellepték Wisting szélvédőjét. Lassítania kellett, amíg a gép elhaladt mellette, és újra jól nem látta az utat.

A tanyához vezető földút szélén rendőrautó parkolt, mellette egyenruhás rendőr hófödte sapkában. Egy táblán nagy, vörös felirat hirdette, hogy Karácsonyfa eladó.

Wisting biccentett a kollégájának, és behajtott a földútra. Kissé távolabb zseblámpák fénye táncolt a sötétben, autók világítottak és sötét alakok mozogtak a fák között.

A holttestet jegenyefenyők között találták meg. Az első érkezők azt mondták, valószínűleg régóta ott feküdt már. Wisting pontosan tudta, hogy ez mit jelent. Hogy milyen keveset hagy meg az emberi testből a természet szüntelen ostroma.

Leparkolt az egyik rendőrautó mellé, és ahogy kiszállt a kocsiból, érezte, hogy sokkal vékonyabban öltözött, mint kellett volna. A fenyves szélén két egyenruhás rendőr várakozott. A tábla szerint egy jegenyefenyő háromszázharminc koronába került, egy átlagos norvég karácsonyfa kétszázhúszba.

– Azóta van valami fejlemény? – kérdezte Wisting.

Az idősebb rendőr tanácstalanul toporgott a hóban.

– Nincs. – Összedörzsölte a kezét, és belefújt a tenyerébe. A lehelete gőzölgött a levegőben. A fenyves felé biccentett. – Mortensen már munkához is fogott, bár nem hiszem, hogy túl sok mindent talál majd. A ruháiból és a bakancsából ítélve férfi lehet, de lehetetlen biztosan megmondani.

Wisting benézett a fenyőfák rendezett sorai közé. Ötven méterrel arrébb reflektorok világították meg a terepet, közöttük guggolt a bűnügyi technikus valami alaktalan halom fölé hajolva.

– Ki találta meg? – kérdezte.

– Egy nyolcéves kisfiú, aki kijött az apjával karácsonyfát vágni. A holttest az ágak alatt fekszik, közvetlenül a törzs mellett.

A másik rendőr vette át a szót:

– Arrébb kotorták a havat, hogy hozzáférjenek a fenyő törzséhez. Először nem értették, mi az.

Wisting bólintott. Előre látta a másnapi újságok címlapját: Nyolcéves kisfiú holttestet talált a karácsonyfa alatt.

– Hol vannak most? – kérdezte. – Az apuka és a fiú?

– Hazaküldtük őket.

Wisting megköszönte a segítséget, és elindult befelé a fenyők között. A hó halkan csikorgott a talpa alatt. Mortensen felegyenesedett, és biccentéssel üdvözölte. A hajában nedves hópelyhek csillogtak.

Wisting egy méter távolságból végigmérte a holttestet. Le kellett guggolnia, hogy rendesen belásson az ágak közé. Görnyedt hát, elszíneződött, keményre fagyott zakó, világos nadrág és lapos talpú, nagy, fűzős bakancs. Itt-ott még mindig kapaszkodott a fejbőrébe egy-két makacs hajszál. A nyakán madarak vagy rágcsálók nyoma látszott, akik megtöltötték vele a gyomrukat.

– Mit gondolsz? – kérdezte a havat söprögetve a kabátjáról.

Espen Mortensen vállat vont.

– Ki kell húznunk onnan, és meg kell várnunk a halottkém jelentését. Addig semmi sem biztos. Miután elszállították a holttestet, kifeszítünk egy ponyvát, és eltakarítjuk a havat, hátha találunk alatta valamit.

– Ha jól értem, nem tartod valószínűnek, hogy természetes halált halt – bólintott Wisting.

– Nem – rázta a fejét Mortensen. – Ha mondjuk a hegyekben lennénk, távol minden lakott területtől, talán még mondhatnánk, hogy menedéket keresett egy vihar elől, és itt húzta meg magát, de hát ötven méterre vagyunk az úttól, és mindössze néhány száz méterre a legközelebbi épülettől.

Wisting újra leguggolt. Mortensennek igaza volt. Azt is egyértelműen ki lehet zárni, hogy baleset történt. Az öngyilkosság lehetőségével azért még számolniuk kellett. Talán találnak majd egy gyógyszeres dobozt a holttest mellett, a hó alatt, ki tudja? Akkor elég egyszerű dolguk lenne, de valami azt súgta Wistingnek, hogy nem ez a helyzet.

– Mit gondolsz, mióta fekhet itt?

– Nyár óta.

A válasz megdöbbentette Wistinget. Kérdőn pillantott Mortensenre, valamiféle magyarázatot várt.

– Csak nézd meg a ruháit! – biccentett felé a férfi. – Nyári ruhák.

Wisting felegyenesedett, és hátrált egy lépést.

– De hát nincs senki a listán – mondta zavartan. – Azóta senkiről nem jelentették, hogy eltűnt.

4.

Line Viggo Hansenre gondolt. Mindössze három háztömbnyire nőtt fel onnan, ahol a férfi holttestét megtalálták, és nagyon is jól emlékezett rá. Volt benne valami különleges, valami megfogalmazhatatlan. Minden gyerek félt tőle, pedig valójában semmi okuk nem volt rá. Nappal ritkán látták, de éjjelente gyakran járt el hazulról. Line tisztán emlékezett, hogy valahányszor esti programja volt, az anyja mindig azt mondta, érjen haza még azelőtt, hogy Viggo Hansen elmegy otthonról. Gyakran kiállt az ablakba Thomassal, és onnan nézte, ahogy a férfi pontban éjfélkor elhalad a házuk előtt. Görnyedten, túlméretezett fekete vászonkabátban, és sosem azon az oldalon, ahol a lámpaoszlopok álltak.

A szóbeszéd szerint az anyja elmegyógyintézetbe került, az apja pedig börtönbe, de Line nem tudta, hogy ez igaz-e, vagy csupán a gyerekek buta kitalációja.

Izgatottan várta, hogy megírja róla a cikket. Már azelőtt nyitott egy Viggo Hansen nevű mappát a számítógépén, hogy megkapta volna Sandersen engedélyét.

Ez a munka ötletelés, anyaggyűjtés, elemzés és megfogalmazás szempontjából is más volt, mint amilyenhez szokott.

A bűnügyi hírekben nyersen és tömören fogalmazott, a nyelvezet egyszerű volt. Egy ilyen portréban azonban a szöveg nem csak információt közvetített – valódi szerepe volt, valódi hatása az olvasóra. Jóval szabadabban fogalmazhatott, és bár nem verset írt, órákig el tudott szöszmötölni egy-egy mondattal. Hasonlóképpen volt ez a cikk felépítésével is. A bűnügyi beszámolók mindig rövidek és tényszerűek voltak: először a lényeg, utána a fontosabb, majd a kevésbé fontos részletek. Itt mélyebben belemehetett a témába, és nem kellett ilyen szigorú keretek között dolgoznia. Izgalmasnak találta, hogy egy látszólag egyszerű motívumon keresztül egy sokkal nagyobb történetet mesélhet el, amely az egész társadalmat érinti.

Ráadásul úgy érezte, hogy az ehhez hasonló cikkek sokkal nagyobb elismerést váltanak ki a szerkesztőségben és az olvasókban is. Persze Sandersen és a többi főnöke is mindig elégedett volt a munkájával, és ennek hangot is adtak, de azt össze sem lehetett hasonlítani a hétvégi lapszám főszerkesztőjének visszajelzéseivel. Azok mindig egy rakás smiley és seregnyi felkiáltójel kíséretében érkeztek. Ezenkívül pedig soha életében nem írt még ilyen portrécikket úgy, hogy utána ne kapott volna tucatnyi levelet az olvasóktól. Leginkább e-mailt küldtek neki, de néha az is előfordult, hogy egy kézzel írott, felbélyegzett levél érkezett a szerkesztőségbe, amelyen az ő neve állt. Mindegyikre lelkiismeretesen válaszolt.

Az ilyen munkában azt szerette a legjobban, hogy végre elmerülhet egy-egy élethelyzetben, és pontos képet alkothat egy-egy ember világlátásáról és életéről. Igaz, ilyenkor általában élő emberekkel dolgozott, de a lényeg ugyanaz volt. Csak ki kellett derítenie, valójában kicsoda az, akiről írni szeretne.

A Viggo Hansen nevű mappa egyelőre elég vékonyka volt. Line letöltött egy cikket egy helyi újságból, amely a holttest megtalálásáról tudósított, de már az sem váltott ki túlságosan nagy érdeklődést az olvasókból. Senki nem írt kommentet arról, hogy jobban oda kellene figyelnünk az idősekre, sem arról, hogy ráférne egy kis fejlődés az egészségügyre. A nagyobb újságok nem is említették az ügyet.

Ismerte a cikk szerzőjét. Garm Søbakken. Régen, amikor még gyakornok volt a helyi újságnál, többször dolgoztak együtt. Ha Garm kicsit részletesebben leírja, mi történt, valószínűleg más újságok is felkapják a témát, de a cikkben nagyjából annyi állt, hogy Hansen már halott volt egy ideje, mikor megtalálták. Garm főleg azt igyekezett hangsúlyozni, hogy a rendőrség szerint nem áll fenn gyilkosság gyanúja. Részletesen leírta, hogy minden alkalommal, amikor valaki váratlanul hal meg, és a halál oka bizonytalan, a rendőrség rutinszerűen nyit egy aktát az ügynek.

Garm ugyanabban a lapszámban írt még a helyi diákok lakáshoz jutásának nehézségeiről, és tudósított egy korábbi verekedési ügy fejleményeiről is. Biztosan el volt havazva.

Linét leginkább azért mozgatta meg Viggo Hansen halála, mert a férfi a szomszédja volt. Reggelente, iskolába menet mindig látta a nevét a postaládán, nyaranta lopott néhány almát a kertjéből Thomassal, és sütit árult neki, amikor a kézilabdacsapat új felszerelésre gyűjtött. És mégis alig emlékezett az arcára. Csak annyi rémlett neki, hogy alacsony volt, kefehajú és erős állkapcsú.

Az apja mondta el neki, hogy meghalt. Csak úgy mellékesen jegyezte meg egy esti telefonbeszélgetés során. Line feltette a kérdéseket, amelyeket staverni kollégája elmulasztott feltenni, és megtudta, hogy Viggo Hansen nyár óta holtan üldögélt a foteljában, tévét nézve. Azt, hogy a tévé még ment, amikor a rendőrség rátalált, már a cikk legelején szerette volna kihangsúlyozni.

Az apjától azt is megtudta, hogyan lehetséges, hogy nem fedezték fel korábban a férfi halálát. Viggo Hansen meglehetősen elvonultan élt. Nem voltak rokonai, barátai, de még kollégái sem, nem fizetett elő semmilyen újságra, és nagyon ritkán kapott levelet. A bankszámláján sem volt túl sok mozgás. A nyugdíj minden hónapban rendben megérkezett, a kiadásait automatikusan levonták. Viggo Hansen olyan ember volt, aki gyakorlatilag nem létezett mások számára. Ott élt közöttük, mégis láthatatlan maradt.

Line csak most jött rá, hogy nem írhat cikket olyan általános dolgokról, mint a magány és a zárkózott élet, hiszen az önmagában nem érintene meg senkit. Ki kellett derítenie, ki volt Viggo Hansen valójában. Életében senki nem ismerte, de halálában mindenki megismerheti.

Arra gondolt, olyan belekezdeni egy ilyen kutatásba, mintha kulcslyukon keresztül leskelődne. Egyelőre csak annyit lát a szobából, amennyit a kulcslyuk enged, de tudta, hogy a lényeg még rejtve van előtte.

Eldöntötte, hogy amíg a cikken dolgozik, leköltözik az apjához, és igyekszik majd minél többet megtudni tőle a férfiról. Viggo Hansen nyolc évvel idősebb volt nála, de talán tud majd valakit, aki ismerte őt. Azt mindenesetre biztosan meg fogja tudni mondani, hogy az anyja valóban elmegyógyintézetbe került-e, és az apja ült-e börtönben.

Új dokumentumot nyitott, és keresett egy VG-logós levélsablont. Beszélhetett az apjával, de ettől függetlenül szüksége volt hivatalos információkra is a rendőrségtől. A tárgy mezőbe ez volt írva: Hozzáférési kérelem büntetőeljárások dokumentumaihoz. Egy korábbi levélből maradt ott, amelyet néhány héttel ezelőtt küldött a rendőrségnek. Rövid töprengés után végül a Hozzáférési kérelem dokumentumokhoz megfogalmazás mellett döntött.

Leírta a rendőrségnek az ötletét, és azzal indokolta a kérését, hogy a mai világban különösen fontosnak tartja, hogy felhívják a figyelmet arra, mennyire hiányzik mindennapjainkból az emberségesség és az, hogy törődjünk egymással. Végül engedélyt kért rá, hogy bemehessen Viggo Hansen házába. A rendőrség bizonyára át fogja irányítani a megfelelő hatósághoz, hiszen nem ők feleltek az örökös nélkül elhunytak tulajdonáért, de mindenképpen könnyebb dolga lesz, ha náluk nem ütközik ellenállásba.

Amikor elkészült a levéllel, hátradőlt a széken, és nagyot sóhajtott. Az ablakon keresztül látta, hogy kinn még mindig sűrűn hullik a hó. Fél méter már biztosan leesett, mióta reggel bejött a szerkesztőségbe. Sandersen valószínűleg már beszélt is valakivel, hogy írjon egy rövid cikket a hó okozta fejetlenségről.

Újra előrehajolt, és felvette az asztalról a telefonját. Kikereste az apja számát, hogy elmondja neki, néhány napra leköltözne hozzá, de Wisting nem vette fel. Line az órára pillantott. Negyed tíz. Valószínűleg elaludt a kanapén.

5.

Wisting a rendőrkapitányság második emeleti tárgyalójában állt, és az utcát nézte. Sötét volt, csak a hó világított a lámpaoszlopok alatt. A város otthonosabbnak tűnt így, hogy mindenütt puha hóréteg takarta.

Nils Hammer érkezett meg először. Szótlanul elfoglalta állandó helyét az asztal sarkán, letette maga elé a csészéjét, és a kávéskanna felé nyújtotta vaskos kezét. Rettenthetetlen nyomozó volt. Megbízható, őszinte és szorgalmas, és minden körülmények között képes volt megőrizni a nyugalmát. Ebédszünetben néha heves vitákat robbantott ki, mert politikailag ő volt a legkevésbé korrekt a kapitányság alkalmazottai közül. Wisting azt gyanította, mélyen legbelül élvezi, hogy néhány ártatlan megjegyzéssel hogy fel tudja idegesíteni a kollégáit.

A többiek egyszerre futottak be. Torunn Borg, Christine Thiis és Benjamin Fjeld. Összesen ennyien voltak.

Néhány évvel korábban egy gyilkosság, egy komolyabb rablás, testi sértés vagy egy holttest előkerülése után tucatnyi nyomozó állt volna munkába, manapság azonban alig lehetett összekaparni a megfelelő szakembereket.

Benjamin Fjeld volt közöttük a legfiatalabb és a legkevésbé tapasztalt. Rövid hajú, szőke, kék szemű, teste szálkás, akár egy egyetemistáé. Korábban gyakornokként dolgozott a kapitányságon, de nemrég ő is állandó nyomozó lett. Találékony volt, és elhivatott, nagy teherbírású, és semmilyen részlet nem kerülhette el a figyelmét.

Torunn Borgnak napra pontosan ugyanannyi tapasztalata volt, mint Wistingnek. Ő volt a leggyakorlatiasabb közülük, mindig logikusan gondolkodott és precízen dolgozott. Rendszerként tekintett a dolgokra, így gyakran meglátta az összefüggéseket egy-egy ügy részletei között.

Christine Thiis mindössze egy éve dolgozott rendőrségi ügyészként. Wisting jó embernek ismerte meg, akinek helyén van az ítélőképessége. Igaz, neki inkább a kommunikáció és a jog volt az erőssége, nem a különböző nyomozási stratégiák.

Wisting helyet foglalt az asztal végén, és egy üres papírt helyezett maga elé.

– Köszönöm, hogy ilyen későn eljöttetek – biccentett a kollégáinak. – Egyelőre még nem tudjuk, mi történt, de fontosnak tartottam, hogy minél előbb beszéljünk az ügyről.

– Eddig mit tudunk? – emelte ajkához a kávéját Hammer.

Wisting az asztalra terített egy térképet, és odahajolt, hogy megmutassa a többieknek, hol találtak rá a holttestre. Végighúzta mutatóujját a Brunlanesveienen Helgeroa felé, és a Halle-tó mellett meg is találta a földutat és a világoszöld területet, amely a karácsonyfaerdőt jelölte. Elővett egy tollat, és keresztet rajzolt oda, ahol megtalálták a holttestet.

– A ruháiból és a cipőjéből ítélve valószínűleg férfi – ereszkedett vissza a székébe. – És minden bizonnyal már nyár óta ott fekszik.

– És nincs senki az eltűntek listáján, akire illene a leírás? – kérdezte Christine Thiis.

Wisting megrázta a fejét.

– Nyaranta csaknem negyvenezer turista látogat a környékre – jegyezte meg Hammer. – Talán szélesebb körben kellene gondolkoznunk.

– Már megtörtént – lobogtatott meg egy teleírt papírlapot Torunn Borg. – Sajnos nem lettünk tőle sokkal okosabbak. Július közepén két német horgásznak nyoma veszett a nyugati parton, és azóta csak az egyikük került elő, illetve egy holland túrázó is eltűnt a Hardangervidda Nemzeti Parkban.

Wisting az órára pillantott.

– Mortensen is hamarosan megérkezik. – Gyorsan két betűt írt fel az előtte fekvő üres lapra: ID. A legfontosabb az volt, hogy kiderítsék a halott személyazonosságát. – Tőle talán többet is megtudhatunk majd.

– Hogy van a kisfiú, aki megtalálta? – kérdezte Christine Thiis.

– Úgy emlékszem, az édesapja egyetemi tanár – felelte Wisting. – Azt mondta, nincs szükségük pszichológus segítségére, meg fogják tudni oldani. Reméljük, valóban így van.

– A média már értesült a történtekről? – szólalt meg Hammer.

Christine Thiis bólintott. Ő volt a rendőrkapitányság kapcsolattartója, így a hívások mindig hozzá érkeztek be.

– Amíg meg nem erősítjük, hogy nyomozást indítunk az ügyben, nem fogják túlságosan feszegetni a témát – mondta. – Végül is sok minden utal arra, hogy öngyilkosság történt.

Hammer bólintott.

– Az biztos, hogy láttunk már ilyet. Volt már rá példa, hogy valaki zsebre vágta a gyógyszeres dobozt, és kiment az erdőbe meghalni.

A többiek csendben meredtek maguk elé.

– Egyébként is furcsa lenne éppen egy karácsonyfa alá rejteni egy holttestet – húzta maga elé a térképet Benjamin Fjeld. A kereszt és a tanyaépület között alig pár száz méter volt a távolság. – Nem takarták le semmivel, nem is igyekeztek eldugni. Teljesen biztos volt, hogy előbb-utóbb megtalálja valaki.

– Ki lakik azon a tanyán? – kérdezte Christine Thiis.

Wisting gyorsan belelapozott a jegyzeteibe.

– Per és Supattra Halle.

– Supattra?

– Igen. A felesége thaiföldi. Ő foglalkozik a karácsonyfabiznisszel.

Hammer felvonta a szemöldökét, de nem mondott semmit.

– A járőrök beszéltek velük, de semmit nem tudtak – folytatta Wisting. – Holnap eljönnek, és hivatalosan is kihallgatjuk őket, de semmi olyasmire nem emlékeztek a nyárról, amit kapcsolatba lehetne hozni a holttesttel.

– Mi a helyzet a patológussal?

– Holnap délelőtt boncolja. Ha szerencsénk van, ez az új videórendszer is működni fog, és élőben követhetjük a munkáját.

Hammer magához húzta a kávéskannát, és újra megtöltötte a csészéjét.

– Elég különös, hogy nincs fenn az eltűntek listáján – rázta a fejét tanácstalanul. – Nyár óta ott fekszik, és az égvilágon senkinek nem hiányzott?

Wisting is csendben megtöltötte a csészéjét. Ő nem csodálkozott ennyire. Voltak emberek, akik egyszerűen láthatatlanul éltek. Inkább az ejtette gondolkodóba, hogy vajon miért akarná bárki is megölni őket.

6.

A telefonját az irodában hagyta. Volt egy nem fogadott hívása Linétől, és kettő Espen Mortensentől. A fiatal bűnügyi technikus küldött neki egy sms-t is arról, hogy a halottat elszállították, de előtte még talált valami érdekeset. Tíz előtt ott lesz a kapitányságon. Addig már csak egy félóra volt hátra.

Wisting legszívesebben azonnal visszahívta volna, hogy megkérdezze, mit szeretett volna mondani. Lehet, hogy amikor elmozdították, találtak mellette egy üres gyógyszeres dobozt vagy egy pénztárcát az irataival.

Linét ráér majd később is visszahívni. A lánya gyakran felhívta, hogy megkérdezze, mi újság vele, milyen ügyön dolgozik éppen. Wisting most nem szerette volna elmesélni neki. Egyelőre egyik újság sem írt a holttestről, és ez pont jó volt így. Egyébként sem tudtak volna még válaszolni a kérdéseikre.

Ásított, megdörzsölte a szemét. Bizonyára ettől a fránya havazástól lett hirtelen olyan fáradt. Az ablaküveg túloldalán lassú, súlyos hópelyhek szállingóztak a sötétben.

Espen Mortensen tíz perccel tíz után érkezett meg. A kinti hideg pirosra csípte az arcát, a haja teljesen átnedvesedett. Egyik kezében kávé gőzölgött, a másikban apró kartondobozt tartott, a nyakában fényképezőgép lógott.

– Tehát elszállítottuk a holttestet – ült le Wistinggel szemben. – Holnap délelőtt boncolják.

– Mit találtatok? – kérdezte Wisting türelmetlenül.

Mortensen halvány félmosollyal az asztalra helyezte a kartondobozt.

– Mielőtt elvitték, átkutattam a zsebeit – mondta.

– Tárca? – kérdezte Wisting abban a reményben, hogy kideríthetik a halott személyazonosságát. Mortensen megrázta a fejét. – Kulcsok?

Egy kulcscsomó sem lett volna rossz, mert az a legtöbb esetben elvezette a nyomozókat a halott lakcímére. A bűnügyi technikus azonban ismét megrázta a fejét. Felnyitotta a kartondobozt, kiemelt belőle egy átlátszó műanyag zacskót, és az asztalra helyezte. Wisting előrehajolt, hogy jobban megnézze. A zacskóban egy másik, valamivel kisebb zacskó volt, abban pedig egy gyűrött, koszos füzetke. A címlapján egy nagy, fehér árbócos hajó képe, amelynek az Elida nevet festették az oldalára nagy betűkkel, alá pedig a Sailing for Jesus[1] feliratot. Wisting óvatosan felemelte a zacskót.

– Mi ez? – kérdezte Mortensentől, miközben megfordította.

A papír hátoldalán svéd felirat állt. Szeretettel meghívjuk a kikötőbe, hogy együtt ünnepeljük az Úr dicsőségét! Élő zene és prédikáció az Elida fedélzetén.

– Egy svéd gyülekezet szórólapja – felelte Espen Mortensen. – Azt mondják, ez az Elida egy úszó templom. Járják vele a világot, és Jézus igéjét terjesztik.

– Belelapoztál? – kérdezte Wisting még mindig a fényképet nézve.

– Nem, csak rákerestem a neten – rázta a fejét Mortensen. – Augusztus közepén jártak Norvégiában. Stavern volt az első megállójuk. Augusztus 9-én és 10-én horgonyoztak a rakparton, mielőtt folytatták az útjukat Stavangerbe.

Wisting megpróbálta rendszerezni a gondolatait. Nem igazán hitte, hogy a holttest az egyik hajón utazó prédikátoré lett volna. Egyébként is, egy svéd állampolgár eltűnéséről a norvég partvidéken már rég értesültek volna.

Lerakta a műanyag zacskót az asztalra, és visszalapozott a naptárban augusztusig. Akkoriban felfüggesztették, és éppen egy tizenhét évvel korábbi eltűnési ügyön dolgozott. És még együtt volt Suzannéval. Akkor is sokat ült a kapitányságon, de azért akadt mellette némi szabadideje is. Augusztus 10-hez két szót írt a naptárába: nyári koncert. Meleg este volt, és jazzkoncertre ment Suzannéval Bøkeskogenben. Négy hónapja történt, és azóta ő újra egyedülálló lett. Az ismeretlen férfi pedig közben végig ott feküdt a Halle-tanya karácsonyfái alatt.

De legalább annyit megtudtak, hogy mikor halhatott meg. A férfi mindenképpen augusztus 9-e után tett szert a szórólapra – ez volt az első biztos nyomuk. Wisting újra felemelte a zacskót, és közelebbről is megnézte a tartalmát. A belső zacskó hasonlított a külsőre, de látszott rajta, hogy jó ideig ki volt téve a természet és az időjárás szeszélyeinek.

– Az inge belső zsebében találtam – szólalt meg Mortensen.

Wisting értetlenül nézett rá.

– Tehát a szórólap egy műanyag zacskóban volt az inge belső zsebében?

Mortensen bólintott.

– Ne kérdezd, miért. De nagyon remélem, hogy találunk rajta egy-két ujjlenyomatot.

Wisting egy ideig csendben meredt az előtte fekvő zacskóra. Nagyon furcsának találta, hogy ez az ismeretlen ennyire vigyázott egy szórólapra.

– Találtál még bármi mást? – kérdezte.

Espen Mortensen leakasztotta a nyakából a fényképezőgépet, és bekapcsolta.

– Kicsit korai lenne még bármiféle messzemenő következtetéseket levonni, de készítettem pár fényképet.

Megnyomott néhány gombot a készüléken, majd az objektívet megfogva Wisting felé fordította a kijelzőt. A férfit megfordították, a hátán feküdt. Az arcáról hiányzott a bőr és a hús nagy része. A száj, az orr és a szemek helyén sötét gödrök ásítottak, de a bal fülének és arcának egy része megmaradt. Wisting arra gondolt, hogy ebből csak annyi látszik, hogy valaha ő is ember volt.

Mortensen továbblépett a képek között, és megállt egy fotónál, amely a halott jobb kezéről készült. A mellkasa alá szorult, így viszonylag jó állapotban megmaradt, de nem annyira, hogy ujjlenyomatot lehessen venni róla. A bőrmaradványok szárazon, aszottan lógtak az elfeketedett csontokról. Wisting megjegyezte magában, hogy nincs rajta se gyűrű, se karóra. A körmei hiányoztak, és az ujjai meggörbültek, mintha még halálában is idegesen szorongatna valamit.

Wisting előrébb hajolt, és az apró kijelzőre hunyorgott. Valami kilógott az összeszorított ujjak közül. Kérdőn Mortensenre pillantott.

– Haj – bólintott a bűnügyi technikus komolyan.

A következő képen még világosabban látszott. A férfi néhány szőke hajszálat szorongatott a markában.

Wisting hátradőlt. Tudta, hogy Mortensen pont ugyanarra gondol, amire ő. A halott verekedett valakivel. Életre-halálra. A csatát elveszítette ugyan, de láthatóan nem tűrte ölbe tett kézzel, hogy meggyilkolják.

[1] Vitorlázás Jézusért.

7.

Line nehezen ébredt. Egy ideig csak feküdt az ágyában, és hallgatta az utcáról felszűrődő tompa közlekedési zajokat. Aztán arrébb lökte a párnát, és kilépett az ágyból. A padló hideg volt, ezért gyorsan belebújt egy mamuszba, majd ásítozva kicsoszogott a konyhába.

Fehér bőre egészen kipirosodott. Az ablakhoz lépett, hogy megnézze, mennyi hó esett az éjjel. Valószínűleg nem sokkal azután elállt, hogy ő lefeküdt, de még így is jó fél métert emelkedett. Alig látta a kocsiját a járdaszegély mellett. A hókotrók hajnalban megtisztították az utcát, de ezt a szélén álló autók láthatóan megsínylették. Az egyik kisebb gép éppen a járdát takarította. Egy kutyasétáltató bácsi arrébb állt, és utat engedett neki. Line lehelete nyomán bepárásodott az ablak.

Odakint minden épületen színes fényfüzér villogott, az égen sötét fellegek úsztak. A hőmérő mínusz egyet mutatott, ami azt jelentette, hogy a lehullott hó valószínűleg jó nedves és nehéz. Line a kávéfőzőhöz lépett, és közben erősen reménykedett, hogy az egyik szomszéd, aki a kocsija előtt vagy mögött parkol, előbb indul dolgozni, mint ő. Arra gondolt, teljesen fölösleges lezuhanyoznia, mielőtt kiássa az autót a hóhalomból, így inkább felhúzott egy vastag gyapjúpulóvert. Valójában nem az övé volt, hanem Tommyé, aki nála felejtette, amikor nagyjából egy éve elköltözött. Azóta már többször találkoztak, így bőven adódott volna rá lehetősége, hogy visszaadja a pulóvert, de valahogy mégsem vitte rá a lélek. Bár Tommy már ezer éve nem vette fel, Line még mindig érezni vélte rajta az illatát. Ha túlságosan hiányzott neki, belebújt – ez még mindig jobb volt, mintha felhívta volna. Az újra felébresztette volna benne a régi érzelmeket, még akkor is, ha már rég eldöntötte, hogy Tommy Kvanter nem olyan ember, akivel szívesen megosztaná az életét. Családot szeretett volna, egy olyan férfit, akiben bízhat, és aki biztonságot nyújt neki. Tommy erre nem volt képes. Sármos volt, de hanyag és megbízhatatlan, ami teljesen kikészítette Linét. Azért a pulóverét megtartotta – csak amíg nem talál valaki mást. Akkor majd csendben megszabadul tőle.

A kávéfőző halkan duruzsolt, meleg gőz szállt fel belőle. Line kivette belőle a teli csészét, és leült a konyhapulthoz. A lakás egészen fagyos volt.

Felnyitotta a laptopját, és rögtön rákeresett az újságra a böngészőben. A vezércikk nagy, fehér betűkkel hirdette, hogy a következő napokban még több hó várható. Line felvonta a szemöldökét, és úgy döntött, inkább csekkolja az e-mailjeit.

Az egyik adatszerző, aki az újságírók munkáját segítette, már válaszolt is az előző este írt levelére, és elküldött minden szükségeset Viggo Hansenről. Ahogy az apja is mondta, nem volt családja, sem élő rokonai. 1950 februárjában született Stavernban, és 1964 óta a Herman Wildenveys gatén lakott. A házat a szülei építtették. Az apja 1969-ben hunyt el, az anyja valamivel később, amikor Viggo Hansen huszonnégy éves volt. A címen azóta nem is lakott más. Az adatszerző láthatóan semmit nem talált arról, hol élt Viggo élete első tizennégy évében. Line tudta, hogy az ilyen régi adatok jó részét sosem digitalizálták, de ha nagyon akarja, tucatnyi kartondoboz és egy rakás papír között nagy eséllyel megtalálhatja a választ. Mindenesetre abból kiindulva, hogy Viggo Hansen Stavernban született, több mint valószínűnek tűnt, hogy a környéken élte le az egész életét.

Mivel Line tapasztalatai szerint mindig az élő források voltak a leghasznosabbak, előző este rákeresett az adóalany-nyilvántartásban azokra, akik ugyanabban az évben születtek Stavernban, mint Viggo Hansen, és lejegyezte a nevüket. Ötvenhatan voltak, huszonnyolc nő és huszonhat férfi, köztük természetesen maga Viggo Hansen is. Több nevet is felismert, olyan emberekét, akikről tudta, hogy egész életüket Stavernban élték le. Ők biztosan tudnak majd mesélni neki a szomszédjáról. Többek között ott volt ez a művész is, akivel egy kiállítás kapcsán interjút kellett készítenie még régen, amikor a helyi újságnál dolgozott. Felismerte Realfsen ügyvéd és egy nyugdíjas óvónő nevét is.

A művészt Eivind Askénak hívták. Line rákeresett, és meg is találta a honlapját. Festő és grafikus volt, saját galériát, műtermet és nyomdát működtetett a városban. Line felismerte a honlapon felugró rajzokat. A legtöbb gyerekekről készült, színes ceruzával. A tekintetük lágy volt, és szomorkás.

A honlap legalján feltüntette a telefonszámát és az e-mail-címét is. Line beütötte a számot. A férfi egy csöngés után felvette.

Line bemutatkozott, megemlítette, hogy néhány évvel ezelőtt már találkoztak, és elmondta, hogy jelenleg a VG-nél dolgozik. Eivind Aske azt felelte, természetesen emlékszik az interjúra, és megkérdezte, miben segíthet.

– Azt reméltem, feltehetek önnek néhány kérdést Viggo Hansenről.

– Kiről?

– Viggo Hansenről – ismételte meg Line. – Nemrég halt meg. Egyidősek voltak, és arra gondoltam, talán egy iskolába jártak.

A művész egy pillanatra eltöprengett. Line közben azon gondolkozott, ő vajon emlékszik-e még a régi osztálytársaira. Huszonvalahány gyerekkel járt együtt kilenc hosszú éven át. Ha listába kellett volna szednie őket, minden bizonnyal kifelejt néhányat, de ha meghallja a nevüket, kétségtelenül beugrottak volna neki. Legalábbis a legtöbb.

– Viggo Hansen – ismételte tűnődve a férfi a vonal másik végén. – Igen, azt hiszem, emlékszem rá. Elég csúnya kisfiú volt. Úgy rémlik, mintha rengeteget betegeskedett volna. Vagy legalábbis sokat hiányzott az iskolából. Nagyjából ez minden, amire emlékszem.

– Azért meglátogathatom valamikor délután? – kérdezte Line.

– Ma délután és este nem leszek itthon, de holnap délután szívesen látom. Valamikor négy után.

– Pontban négykor? – kérdezte Line.

– Legyen – egyezett bele Eivind Aske. – Az utat már ismeri, nem kell elmagyaráznom.

Line letette a telefont. Egyelőre megelégedett ezzel az egy beszélgetéssel. Eivind Aske majd bizonyára javasol neki néhány embert, akikről úgy gondolja, nála jobban ismerhették Viggo Hansent, így ő sem pocsékolja az idejét olyan beszélgetésekre, amelyek talán sehová nem vezetnek.

Maga elé húzott egy üres papírlapot, és felrajzolta rá a Herman Wildenveys gatét. Az utca a régi víztározótól indult, majd egy éles kanyar után a Tyrihansveienbe torkollott, amely az ellenkező irányba, észak felé tartott. Line csak most vette észre, hogy a két utca egy elnyújtott lópatkót formáz. A házaknak tágas udvara volt, és alacsony kerítése.

A hetes szám alatt bejelölte az apja házát, a négyes számhoz pedig, ami már majdnem a kanyarulatban állt az utca túloldalán, beírta Viggo Hansen nevét.

Ezután beírta az összes többi ház lakójának nevét, és piros filccel jelölte, ha később költöztek az utcába, és korábban már lakott ott előttük valaki más. Arra gondolt, először a közvetlen szomszédokkal fog beszélni, aztán házról házra halad majd.

A férfi legközelebbi szomszédja Greta Tisler volt, aki a kettes szám alatt lakott. Özvegy volt, és gyermektelen. Viggo Hansennel szemben nőtt fel Silje és Steinar Brunvall. Line egy osztályba járt Steinarral, Silje három évvel fiatalabb volt náluk. A szüleiket Tornak és Mariannénak hívták. Linének valamiért úgy rémlett, mintha már egyedül Steinar lakna ott, úgyhogy gyorsan ellenőrizte is a telefonkönyvben. Igen, jól emlékezett. Egy Ida nevű nővel élt együtt. A szüleiről semmit nem talált.

Furcsa lesz újra találkozni Steinarral. Gyerekkorukban együtt jártak, nagyjából csak azért, mert Steinar volt az egyetlen vele egyidős fiú az utcában. Vele csókolózott először, és ő fogta meg először a mellét. A főút melletti fák között, mielőtt még elkezdett volna melltartót hordani. Volt ott egy kis faházikó, oda bújtak be. Alig fértek el benne. Szorosan egymáshoz simultak, és az ajkuk szinte véletlenül összeért. Steinar a mellére tette a kezét, először csak kívülről, aztán bedugta a pulóver alá, majd felhúzta az egész pulóvert, hogy megnézze. Tizenkét vagy tizenhárom évesek lehettek. A romantikus légyottnak ezután gyorsan vége szakadt, mert Steinar húga meglátta őket.

Elkalandoztak a gondolatai. Vajon mit csinált Viggo Hansen aznap? Vajon érintett valaha ilyen gyengéden nőt? Nagyon nehéz volt elképzelni, hogy az ember akár úgy is le tudja élni az életét, hogy senkivel nem osztja meg.

Line magába döntötte a maradék kávét, az ablakhoz lépett, és elgondolkodva dobálta a telefonját a kezében. Az egyik szomszédja éppen most söpörte le a havat az autójáról, amely az övé előtt parkolt.

Végül úgy döntött, felhívja az apját. Amíg arra várt, hogy felvegye, a hideg üvegre tapasztotta a kezét.

– Szia – szólt bele a férfi a telefonba. – Éppen egy megbeszélésre sietek.

Line megfordult, az ablakpárkányra támaszkodott, és elgondolkodva nézett a konyhapulton fekvő jegyzetekre.

– Csak azért hívlak, mert ma lemegyek Stavernba – felelte. – Otthon maradok néhány napig, ha nem gond.

– Tényleg? – Az apja meglepettnek tűnt. – Hogyhogy?

– Miért, zavarnék?

– Dehogy zavarnál! Örülök neki. Csak nem gondoltam, hogy látlak még karácsony előtt.

– Írok egy cikket Viggo Hansenről – mondta Line.

– A VG-nek? Miért?

– Ismerted? – kérdezte válasz helyett Line.

– Köszönőviszonyban voltunk.

– Azt tudom. Akkor igazából nem is tudsz róla semmit?

Csend lett.

– Mindjárt kezdődik a megbeszélés – ismételte az apja.

– Nem hiszem, hogy bárki ismerte volna – folytatta Line. – Ezért szeretnék írni róla. Vagyis igazából arról, hogyan lehetséges, hogy egy ember magányosan élje le az egész életét.

Újabb csend. Az apjának valószínűleg tetszett az ötlet.

– Érdekes cikk lehet belőle – hangzott végül a válasz. – De nem félsz tőle, hogy egy kicsit visszás lesz?

– Hogy érted?

– Hát úgy, hogy a szomszédunk volt. Te is azok közé tartozol, akik a közvetlen közelében éltek, mégsem ismerték.

Line a konyhapulthoz lépett. Nyilvánvalóan gondolt már rá, hogy kicsit neki is része volt Viggo Hansen holtig tartó magányában. Így kicsit nehezebb lesz megírni a cikket, de egyébként nem érezte, hogy baj lenne vele. Olyan volt, mintha újra a helyi újságnál dolgozott volna, ahol az ember mindig ismerte azt, akiről éppen írt.

– Megkértem Christine Thiist, hogy küldje el nekem a nyilvános információkat a nyomozásról – mondta. – Megkérdeznéd tőle, hogy megkapta-e? Ha gondolod, neked is elküldhetem.

– Ez nem egy bűnügy, Line – felelte az apja. Kissé szuszogott, valószínűleg tényleg sietett.

– Tudom. Csak szeretném kideríteni, milyen ember volt. Ki volt egyáltalán. Megkérdeznéd tőle?

– Persze, meg fogom. Ne haragudj, de most le kell tennem. Este találkozunk.

8.

Wisting belépett a tárgyalóba, és lerakta a telefont az asztalra. Már el is feledkezett Viggo Hansenről. Az ügy dossziéját az irodájában hagyta, ott pihent az íróasztal sarkán. Nem örült volna, ha Line látja Mortensen fényképeit, de ismerte a lányát, és tudta, hogy addig nyaggatja majd, amíg oda nem adja neki az aktát.

Espen Mortensen már a tárgyalóban volt, és az oslói patológus videóközvetítését próbálta beállítani. Wisting a kivetített üres képre bámult.

Az jutott eszébe, hogy Viggo Hansen és az azonosítatlan holttest nagyjából ugyanannyi ideje lehetett halott anélkül, hogy bárkinek is hiányzott volna. A két halál között nem volt semmiféle bizonyított összefüggés, mégsem szabadult a gondolattól, hogy talán valamiképpen közük lehet egymáshoz.

Nils Hammer nagy robajjal becsörtetett az ajtón, hevesen szidta ezt az átkozott havat, majd elfoglalta állandó helyét az asztal sarkán, és egy adag snüsszt tömött az ínyéhez.

Hamarosan Christine Thiis is megérkezett egy jókora papírköteggel a hóna alatt.

– Már nyilvános a hír – sóhajtotta, és nagy puffanással az asztalra tette a paksamétát. – Beszéltem a helyi újsággal.

– Nem baj – rázta a fejét Wisting. – Hátha valamelyik olvasótól kapunk egy hasznos fülest.

– Mit mondtál nekik pontosan? – kérdezte Hammer.

– Nem sokat – rendezgette a papírokat maga előtt az ügyésznő. – Mivel nem is tudunk sokat. Találtunk egy holttestet a karácsonyfa-ültetvényen a Halle-tanya közelében. Régóta ott feküdt, a kora és a neme egyelőre bizonytalan. Ugyanarra gondoltak, mint mi. Hogy talán öngyilkos lett.

Wisting helyeslően bólintott. Ha az újság öngyilkosságra gyanakszik, nem csinálnak belőle nagy ügyet, és hasonlóan fogják kezelni, mint Viggo Hansen halálát.

– Végül is nem rossz, hogy most beszéltél velük – biccentett Hammer jelentőségteljesen a kivetített kép felé. – Egy óra múlva valószínűleg már sokkal többet fogunk tudni.

– Ezek soha nem hagyják abba a faggatózást.

Wisting is helyet foglalt az asztalnál. A falon hirtelen megjelent a boncterem képe. A fehér csempe és a steril fémasztalok csillogtak az erős lámpafényben.

Meglehetősen furcsa érzés volt élőben végignézni, ahogy a patológus felvágja előttük a holttestet. Wisting megállapította magában, hogy félelmetes tempóban rohan a világ, de azt is, hogy ez az élő közvetítés hatékony. A patológus részéről korábban meg kellett elégedniük egy rövid telefonhívással és egy hasonlóan tömör írott jelentéssel. De ezzel az új módszerrel akár most is kérdezhettek tőle, és azonnali választ kaphattak.

A teremben összesen három személy tartózkodott: egy orvos és az asszisztense, mindketten zöld köpenyben és sárga gumikesztyűben, illetve a Kripos[2] egyik bűnügyi technikusa a megszokott fehér köpenyben. Utóbbit az előzetesen kapott információk szerint Jon Bergének hívták. Wisting ismerte a nevét, számtalan jelentésen olvasta már, de őt magát sosem látta még.

Hamarosan megérkezett a terembe egy negyedik személy is, aki egy letakart hordágyat gurított maga előtt. A léptei visszhangot vertek, amint középre tolta a tetemet.

– Megfelelően látnak és hallanak bennünket? – nézett a kamerába Jon Berge.

– Tökéletesen – bólintott Wisting.

Kölcsönösen hallották egymást, de képet csak a kórházból közvetítettek.

Az asszisztens közelebb húzta az egyik asztalt a szükséges eszközökkel és műszerekkel, majd felcímkézte az üres kémcsöveket. Az orvos kicipzározta a műanyag fóliát, és lehajtotta a holttestről. Leemelt róla néhány foltos lepedőt, majd ráirányította a lámpa éles fényét.

Wisting látta, hogy a teremben egy pillanatra mindenki arca összerándul. Ahogy a fagyott test olvadásnak indult, minden bizonnyal iszonyatos hullabűzt árasztott. A jobb kezét átlátszó műanyag zacskó fedte, hogy megőrizze az ujjak közé szorult hajszálakat. Mortensen több helyen széles, egyenes ragasztócsíkokat húzott a ruhájára, hogy megjelölje a gyilkos lehetséges nyomait. Hajszálat, ruhafoszlányt, bőrt, izzadságot, vért és könnyeket…

Az orvos bemondta a helyszínt és a dátumot a hangrögzítőbe, és felsorolta a jelenlévők nevét.

– Azonosítatlan holttest érkezik orvosi vizsgálatra – folytatta. – Barna blézert, inget, világos nadrágot és barna bőrcipőt visel. Öltözékének részletesebb leírását a rendőrség bűnügyi technikusa fogja végezni.

Jon Berge készített egy fényképet a holttestről.

– A test hosszú ideje bomlásnak indult, de még nem érte el végső stádiumát – folytatta az orvos. – Az epidermisz maradványai barnásfeketére színeződtek, és számos apró, kráter alakú elváltozás észlelhető rajtuk, amelyek feltehetőleg hangyáktól és egyéb rovaroktól származnak. Nagyobb állatok is kárt tettek a testben: ez néhány centiméter nagyságú, szabálytalan elváltozások formájában nyilvánul meg, elsősorban a lágy részeknél, például a nyakon és a bokaízületen. A légylárvák száma mérsékeltnek tűnik. – Megköszörülte a torkát, és folytatta. – A bal kar ki van nyújtva, szorosan a testhez simul. A jobb kar hajlik, fedi a mellkas egy részét. Az ujjak összezárnak, valamit tart a kezében.

Mielőtt a patológus folytathatta volna a test leírását, Jon Berge újabb fényképet készített a holttestről, másik szögből. Az orvos lehúzta a műanyag zacskót a jobb kézről, és kiegyenesítette a mutatóujjat és a hüvelykujjat.

– A jobb kézben potenciális hajszálak – mondta be a hangrögzítőbe. Megvárta, hogy Jon Berge készítsen még néhány fényképet, majd kihajtotta a holttest maradék három ujját is. – A tenyéren sötétbarna folt. Lehetséges, hogy vér. Összesen hat hajszálat tart a kezében.

Egyenként felcsippentette a hajszálakat egy fémcsipesszel, és belehelyezte őket az egyik kémcsőbe. Ezután a vérnek vélt folton végzett vizsgálatokat, majd tisztára törölte a tenyeret, amelyen nem látszott sérülés.

– A láb következik – mondta a patológus, majd megkérte az asszisztenst, hogy húzza le a cipőt a holttestről.

A férfi teljesítette a kérést, majd átadta a lábbelit a bűnügyi technikusnak.

– Wolverine – olvasta fel a cipő márkáját. – Tizenegy és feles méret.

– Tehát nem európai – szólalt meg Christine Thiis.

Espen Mortensen villámgyorsan beütötte a márkanevet a laptopjába, és rákeresett.

– A Wolverine-nek Michiganben van a székhelye, az Egyesült Államokban – bólintott. – De az egész világon kaphatóak a termékeik.

A patológus és az asszisztens időközben levette a blézert a holttestről. Jon Berge elolvasta a cetlijét.

Mortensen belelapozott a jegyzeteibe.

– Brioni – szólalt meg. – Utánanéztem. Olasz márka.

Jon Berge bólintott, és egy papírzacskóba helyezte a blézert. A patológus óvatosan felvágta a halott nadrágját, és lassú mozdulatokkal lefejtette a lábáról. A belső oldalára fekete bőrdarabok száradtak. Láthatóvá váltak az izomszövetek maradványai.

– Férfialsónemű – állapította meg a bűnügyi technikus, mielőtt átvette volna a nadrágot. – John Henry Men’s Dress Pants.

Espen Mortensen laptopjának képernyőjén már pörögtek is a keresési eredmények.

– Csak külföldi áruházakban kapható – rázta a fejét. – Shopko, Find&Save, eBay…

Az ingujjakat ugyanúgy felvágták, mint a nadrágot. Wisting komoran nézte a fémasztalon fekvő férfi sötét maradványait. A bordái kivillantak a húsa alól, az elfeketedett bőr több helyen megrepedt, és nyílt sebek borították. Minden bizonnyal a természetes bomlás okozta őket. A ruhák egyben maradtak, így kizárt volt, hogy lelőtték vagy leszúrták volna.