részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Jean des Cars: Le Roman de Vienne
Éditions du Rocher, 2005, Paris

Fordította Takács M. József

Hungarian translation © 2022 Takács M. József
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítófotó Lettner Kriszta

ISBN 978 963 479 762 3

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Nemes Krisztián
Szerkesztette Wiesenmayer Teodóra
Borítóterv © Féder Márta
A szöveget gondozta Tomka Eszter
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Indulás előtt…

I. A török fenyegetés

II. Hercegek és gyűjtemények

III. Mária Terézia, avagy Bécs megkoronázása

IV. Zene!

V. Egy nem túl diplomatikus nagykövet

VI. A kongresszus mulat: egy kicsit, nagyon, na, most már nem…

VII. Fantomok kriptája

VIII. Őfelsége, a valcer

IX. Egy forradalmi város

X. A Práter amazonja

XI. A századvég és a szecesszió

XII. A birodalom árvái

XIII. A vörös Bécs

XIV. Egy nagyon elfoglalt város

XV. A főnix újjászületése

Képek

Jegyzetek

Jacques Crépineau-nak,

aki azt a Bécset szereti,

amelyiket én

Indulás előtt…

Első bécsi utazásomra 1967 tavaszán került sor. Újságíróként, a Marie Claire magazin megbízásából mentem oda, hogy, amint mondani szokták, tudósítsak a Mayerling című film forgatásáról, amelynek két főszereplője Catherine Deneuve és Omar Sharif volt. Micsoda nagyszerű lehetőség! De ami a legfőbb, ez volt az első külföldi riportom. Már az a tény, hogy találkozni fogok Catherine Deneuve-vel és Ava Gardnerrel (álljunk meg: ez már sok!), elegendő magyarázatul szolgált volna mérhetetlen lelkesedésemre és izgatottságomra. Ám e felejthetetlen szakmai élmények után, szinte észrevétlenül, beleszerettem Bécsbe. És ez a szerelem a mai napig tart. Pedig ennek a hajdan a jelenlegi Ausztriánál kilencszer nagyobb birodalomnak a fővárosa akkoriban szomorú és sötét, a saját emlékeibe – a ragyogó pillanatok és a gyászos periódusok emlékeibe – révedő város volt. A középületek, a műemlékek, a házak, egy 1914-ben meggyilkolt hajdani nagyhatalom tanúi még távolról sem tündököltek a mai fényükben; még sokfelé láthatók voltak a második világháborús pusztítások, különösen a szövetségesek 1945-ös bombázásainak a nyomai; a közvilágítás igencsak gyér volt, és az egész várost szívfacsaróan fájdalmas nosztalgia lengte be. Egy félénken, szordínóban játszott szomorú keringő hangjai hallatszottak mindenütt.

Egy franciául kitűnően beszélő úr, a lövészárokból elegáns utcává avanzsáló Graben közelében lévő egyik könyvesbolt tulajdonosa figyelmeztetett:

– Ne feledkezzen meg arról, hogy nem is olyan régen a városunkban még itt voltak a szovjet tankok, csakúgy, mint az amerikai, az angol és a francia csapatok, együtt őrjáratoztak, mindig négy katona egy dzsipben… Bécs, miként egész Ausztria, négy szektorra volt osztva, a háborúban győztes hatalmak megszállták az egész országot. Folyton azt ismételgették nekünk, hogy 1945-ben a Vörös Hadsereg felszabadított minket, de ez nem igaz! A szövetségesek ellenőrzése alatt álltunk, az országunk nem létezett többé, és a városunk is egyre csak az újjászületésére várt. Nézze meg újra A harmadik ember című filmet,1 és megérti. Valójában csak 1955-ben szabadultunk fel, amikor a Belvedere-palotában a nagyhatalmak aláírták az új államunkat, az Osztrák Szövetségi Köztársaságot elismerő nemzetközi szerződést. Semleges államként Ausztria végre szabad lehetett. A megszálló csapatok kivonultak. Igen, számunkra a háború valójában tíz évvel tovább tartott. Egy meghosszabbított büntetés… De azután Bécs feléledt!

Soha nem felejtettem el az ettől az ízig-vérig bécsi polgártól hallott találó szavakat.

Azóta pedig a számtalan bécsi utazásom – az általam vezetett csoportos utak, illetve a történeti kutatómunkával töltött sok-sok egyéni látogatás – csak még jobban megkedveltette velem a várost. A magára talált, szó szerint hamvaiból újjáéledt főváros, a Talleyrand által annyira szeretett és Hitler által annyira gyűlölt város képes volt újra fontos szerepet kivívni magának. Olykor homályos és nyugtalanító okokból, például a hidegháború idején, amikor a Kelet és a Nyugat itt bonyolította le a lebukott, elfogott kémek kicserélését. Nyikita Hruscsov 1961-ben itt találkozott John Kennedyvel; és ez nem véletlenül történt így, ez szükségszerű volt. Akkoriban sokat beszéltek az enyhülésről… Aztán egyszer csak divatba jött a több évszázadot felölelő történelmi múlt, beleértve a művészeteket és a kifinomult életművészetet is – újra felfedezték és kezdték ismét nagyra becsülni a bécsi csokoládét, Sisit, a keringőket, a csendes vagy az élettől lüktető kávéházakat, a zöldvendéglőket, az elegáns társasági eseményeket, a magyar és török éttermeket, a lenyűgöző, újjáépített Operaházat, a csodálatos művészeti gyűjteményeket, a szecessziót, de még doktor Freudot is, akinek végre lett egy múzeuma is a városban. 1979-ben az Egyesült Államok és a Szovjetunió képviselői ismét Bécsben tárgyaltak egymással, Leonyid Iljics Brezsnyev és Jimmy Carter itt írta alá a hadászati támadófegyverek (atomfegyverek) korlátozásáról szóló SALT–II. szerződést. Mint tudjuk, ez a kérdés a mai napig aktuális.

Én tudósítottam az Osztrák–Magyar Monarchia utolsó császárnéjának, Zitának 1982. decemberi dicsőséges hazatéréséről is. Bécsben voltam nem sokkal a berlini fal lerombolása előtt is, és láttam egy minisztert, amint lebontja a vasfüggönyt, vagyis átvágja az osztrák–magyar határon kifeszített gyászos szögesdrótot. Ott voltam 1999–2000 telén is, amikor a többség támogatását elvesztő szocialisták tizenhárom évi kormányzás után a demokratikus játékszabályoknak megfelelően átadták a hatalmat egy szélsőjobboldali pártot is magában foglaló, és legfőbb értékének a Franciaországban általában elítélendőnek tartott nacionalizmust tekintő koalíciónak. Ez a választási eredmény nagy felzúdulást, sőt egészen abszurd felháborodást váltott ki. Az, hogy az Európai Unió beavatkozott Ausztria belügyeibe, komoly károkat okozott Bécsnek. Pedig a város nem szolgált rá a kioktatásra, főleg nem olyan politikusok részéről, akik folyton háborognak, ám felháborodásukat szelektív módon adagolják. Következett tehát az egyszerre arcátlan, groteszk és értelmetlen „szankciók” 233 napja. Számos francia értelmiségi érkezett Bécsbe, hogy – úgymond – az osztrákok lelkére beszéljen. A sokk egyeseknél még hallucinációkat is kiváltott: nem létező dolgokat láttak a városban. Egy híres francia útikönyvnek a gyász jeleként (!) fekete borítóval megjelenő rendkívüli kiadása haragot és értetlenséget szült a bécsiek körében; bántotta s ugyanakkor dühítette őket, hogy már megint pestisesnek, politikailag elfogadhatatlannak bélyegezték őket… Nem értették, mivel érdemelték ki ezeket az alaptalan vádakat. Én sem, és ezt meg is írtam egy kétrészes, a Le Monde-ban 2000. február 6-án és 7-én megjelent cikkemben. Az erre a mozgalmas időszakra eső egyik bécsi látogatásom során itteni barátaim megjegyezték, hogy annak idején az osztrákok nem érezték magukat felhatalmazva arra, hogy sopánkodva vagy felháborodva kommentálják azt a tényt, hogy az 1981 utáni francia kormányban négy kommunista miniszter is helyet kapott… Mint ahogy az osztrák széplelkeket sem küldték el hozzánk, hogy azok kiosszanak nekünk néhány rosszpontot. Egyes nyugati demokráciák – köztük Franciaország – elhatározták, hogy visszaterelik a bécsieket a helyes útra, merthogy azok letértek arról. Ahogy Bertolt Brecht cinikusan mondta: „Amikor a nép téved, le kell váltani.” Az újabb választások aztán megnyugtatták a kedélyeket. Bécs újra „szalonképes” hely lett, ahova nyugodtan elmehet az ember. Én mindig is eljártam ide. Bécs csodálatos és izgalmas, különlegesen gazdag és sokszínű város. És ez, ugyebár, mégiscsak fontosabb, mint a közéleti görcsölés és a hol pozitív, hol negatív irányba billenő közvélemény ítélete?

Láttam ott sok nagyszerű operettet – ez egy csodálatos, tipikusan bécsi műfaj – a bájos schönbrunni színházban és nagyobb színpadokon is, illetve remek musicaleket, amelyek kiállják az összehasonlítást a londoni és a broadwayi előadásokkal; a Naschmarkton, ezen a szabadtéri piacon, amely egy metróvonallal párhuzamosan húzódik, a legkülönbözőbb országokból származó, szeretetre méltó és művelt emberekkel találkoztam. Az ínyencek ott szerzik be az élelmiszert, a kis, zöld fabódékban. Minden üzletnek megvan a maga specialitása, különösen érdekesnek találtam azt a hagyományos piac és a bolhapiac határán álló boltocskát, amelyben több mint százfajta ecet kapható. A bolhapiacon megtalálható minden mulatságos vacak, amit Európában valaha gyártottak. A fejemet felemelve megpróbáltam megszámolni a két csodálatos, szecessziós épületet, a Majolika-házat és a Medallionos-házat díszítő motívumokat. A Café Centralban, csakúgy, mint a hasonlóan fényűző Sacher étterem Vörös Szalonjában (elegáns dolog egy opera-előadás után ide betérni egy souper-ra) megízleltem a csodás Wiener Schnitzelt, vagyis a rántott borjúszeletet. Természetesen nem feledkeztem meg arról sem, hogy leüljek az 1939-ben alapított Café Hawelka egyik patinás bársonykanapéjára. A kávéház alapítója, Hawelka asszony egészen a haláláig minden este személyesen irányította a bohém vendégek fogadását. A Café Landtmannban, az entellektüellek és a színházi emberek találkozóhelyén biztosítottak arról, hogy bármikor oda kérhetem a postámat. Miközben a színes fülvédővel ellátott lovak nyugodt ritmusban kocogtak, kiélvezhettem a kötelező módon keménykalapot viselő bécsi fiákeresek rusztikus és ravaszkás nyájasságát. Megcsodáltam a Karl Marx Hofot, ezt a „Vörös Bécsnek”, vagyis az 1919 és 1934 közötti szociáldemokrata városvezetésnek köszönhető, lenyűgöző épületegyüttest. Amikor a Práterban beültem a híres Óriáskerék egyik gondolájába, egy pillanatra látni véltem Orson Welles nyugtalanító sziluettjét A harmadik ember című filmből, és a fülemben csengett Anton Karas híres filmzenéje is, az a citerán megszólaló, feszültséggel teli dallam.

Megtapsoltam Ruggiero Raimondit a legendás Theater an der Wien felejthetetlen Don Giovanni-előadásában, és egy Franco Zeffirelli által rendezett, figyelemre méltó Carment, amelyet Lorin Maazel vezényelt igazán bravúrosan az Operaházban; a közönség hatalmas ovációval ünnepelte a karmestert, akit pedig a karmesteri dobogóra érkezésekor még igencsak hidegen fogadott. Mert ilyen Bécs szellemisége: a humor, a gunyorosság, a kritikai érzék és a szépen elvégzett munka iránt érzett megbecsülés különös keveréke. Órákat töltöttem el a schönbrunni kastéllyal szemben lévő Technikai Múzeumban, elábrándoztam Sisi utazóhintója előtt, amely mögé mindig odakötöttek egy teheneket és kecskéket szállító zárt kocsit, hogy az úgymond inkognitóban utazó császárné bármikor friss tejet ihasson. Schönbrunn maga is számtalan alkalmat kínál a múltba révedésre. Most csak egy dolgot említek, amiről gyakran megfeledkeznek: Károly osztrák császár2 lemondó nyilatkozata, amelyet 1918. november 11-én egy kis íróasztalon, ceruzával írt meg. Ennek kapcsán mondta annak idején egy politikus: „Ausztria most tehát egy republikánusok nélküli köztársaság.” A bécsi szellemiség egy újabb jellegzetességét láthatjuk itt: a bécsiek az ügyes megfogalmazások és a gúnynevek mesterei.

Télen körbejártam a várost az öreg villamosokkal, jótékony hatású Glühweint, vagyis fahéjjal és narancshéjjal ízesített forralt bort kortyolgatva, miközben a járműre felszálló zenészek a kerekek csattogása közepette tangóharmonikáikkal eljátszottak egy Strauss-polkát. Hosszasan kutakodtam a Kärtnerstrasse környéki könyvesboltokban régi újságokat és egyéb olyan emlékeket keresve, amelyeket csak ott lehet fellelni. Megcsodáltam a lipicai lovak parádéját a Téli lovardában, ahol hajdan Mária Terézia császárné egy hibátlan lovasbemutató után levette a kalapját a főlovászmester előtt, így fejezve ki iránta való nagyrabecsülését és tiszteletét. Azóta a gesztenybarna-fehér öltözéket viselő lovasok mindig kétszarvú, aranyszalagos kalapjukat levéve üdvözlik a közönséget. Meglátogattam a hatalmas tömegeket vonzó kiállításokat, jelen voltam például az évszázadok alatt összegyűjtött műkincseknek otthont adó, ékszerdoboz szépségű Liechtenstein-palota 2004-es megnyitóján. Freud doktor házában, akinek az utazóládái, a sétapálcája és a kalapjai visszatértek Londonból, megállapítottam, hogy a tudós lakásának ajtaján lévő fekete rácsot ugyanolyan erős lakat zárja le, mint a tudatalattinkat. Igaz, a pszichoanalízis atyja azt állította, hogy neki van hozzá kulcsa. 1989 óta egy vasdívány várja itt a látogatókat, amely bizonyára sokkal kevésbé kényelmes, mint az a legendás kanapé, amelyre Sigmund Freud páciensei – olyan hírességek, mint Marie Bonaparte – hajdan leheveredtek. A Burggarten, vagyis a Várkert és az Albertina Múzeum barokk homlokzatú épülete között nagy meglepetésemre felfedeztem egy hatalmas repülőgépszárny fölött elhaladó mozgólépcsőt. Bécsben a művészet valóban ott van minden utcasarkon, és mindenki megtalálhatja a maga ízlésének való szépségeket.

Abban a pillanatban, amikor Bécs megünnepelni készül Mozart születésének 250. évfordulóját (a zeneszerző itt nem volt olyan boldogtalan, mint Salzburgban, de nem is rajongtak érte annyira, mint Prágában), Ausztria pedig hat hónapra átveszi az Európai Unió elnökségét, az osztrák főváros az egyik legfontosabb központja annak az Európának, amelyet megpróbáltatásokkal és sikerekkel teli történelmével, mondhatni, megtestesít. És osztom Mérimée-nek, ennek a rengeteget utazó francia írónak a véleményét, aki annyira szerette a történelmi műemlékeket. A Párizst „halálosan unalmasnak” tartó Mérimée 1854-ben kijelentette: „Arra a következtetésre jutottam, hogy Madrid után Bécs Európa legcivilizáltabb városa, ez az a hely, ahol a legjobb élni.” E megállapítás számomra ma is igaznak tűnik… Ehhez tegyük még hozzá Stefan Zweig néhány fontos megjegyzését. Ez a nagyszerű író úgy tudta lefesteni szülővárosát, a „tegnapi Bécset” – s tette ezt a város történelmének sötét óráiban –, mint senki más. Úgy vélte, a bécsiek közös kultúrájának kialakulását nagyban segítette a város etnikai sokszínűsége. Zweig így jellemezte a több nemzet fővárosául szolgáló Bécs népét: „Aki valóban bécsi volt, abban benne élt a kultúra szeretete, az életnek eme legszentebb fölöslege iránti – bíráló és odaadó – vonzalom.”3

I A török fenyegetés

Bécs, 2005. március 10. A bécsiek dühösek, vagy legalábbis megdöbbenti, elképeszti őket a látvány. Ezen a reggelen a múzeumi negyed szívében, a hajdan a császári istállóknak otthont adó Kunsthalle barokk homlokzatát teljesen elborítják a vörös zászlók. Kissé túlzásba vitt kommunista nosztalgia? Nem, a zászlókon az iszlám szimbólumai – egy csillag és egy félhold – láthatók, tehát ezek török lobogók. Némelyik 2,7 méter hosszú, de akadnak köztük 3,4 méteresek is. Ez a meghökkentő zászlódísz nem marad észrevétlen – és éppen ez volt megalkotójának, Feridun Zaimoğlunak, a német állampolgárságú, de 1964-ben Anatóliában született írónak és képzőművésznek a célja. Installációja művészi válasz arra a fejleményre, hogy Ausztria nem támogatja Törökország csatlakozását az Európai Unióhoz. Az osztrákok e politikai állásfoglalása kezdi megmérgezni az EU-tagállamok és az ankarai kormány viszonyát. Zaimoğlu egy vitát szeretne kiprovokálni, de akciója inkább csak felbosszantja a bécsieket és az osztrákokat, akiknek több mint 80 százaléka (a Zöldeken kívül a másik három parlamenti párt) ellenzi Törökország európai integrációját, mivel a jelenlegi török állam Ausztria ősi ellenségének, a Bécset két alkalommal is – 1529-ben és 1683-ban – megostromló Oszmán Birodalomnak az örököse. Ezek a Bécs elleni támadások nagy rémületet keltettek az egész keresztény Európában. Zaimoğlu akciója e fájdalmas emlékeket idézi fel, hiszen installációját a művész a harmadik török rohamként határozza meg: „Az Európában letelepedett törökök második és harmadik generációjának már nem kell összezsúfolva élnie, tömegük immár magabiztos erőt, harci mozgalmat képez. Amikor a barbár győztesként bevonul egy országba, abszolút hatalma jeléül kitűzi ott zászlaját.” Ezt a „zászlódísz-installációt” alkotója Kanal Attacknak nevezte el, amit körülbelül így lehetne lefordítani: „Szaracénok támadása”; azt akarta elérni vele, hogy a Bécsben élő törökök kijöjjenek a gettójukból, és változtassák meg a bécsieknek a városukkal kapcsolatos, múltba forduló, Mozartra és Sisire fókuszáló szemléletét. Mert bár igaz, hogy Bécs Mozart és Sisi városa, de nem csak az övék, hiszen az osztrák főváros kulturális és történelmi öröksége nem csak ehhez a két ikonikus alakhoz kapcsolódik.

Néhány órán belül a Kunsthalle igazgatóságához több száz gratuláció és ugyanannyi panasz érkezett. Bevándorlócsaládokból származó fiatal muzulmánok gratuláltak a múzeum vezetőinek a bátorságukért, miközben magukat tősgyökeres bécsinek nevező egyének tiltakoztak egy, az adófizetők pénzéből fenntartott középület „oszmanizációja” ellen. A legvehemensebb kritikákat az FPÖ, az Osztrák Szabadságpárt vezetői fogalmazták meg. A párt bécsi szekcióját irányító Heinz-Christian Strache – akiben egyesek egy új Jörg Haidert láttak – megragadta az alkalmat, és hatalmas plakátkampányt indított Bécs falain a következő szlogennel: „Bécsből nem lesz Isztambul!” Amikor kiderült, hogy ez a szokatlan „műalkotás” március 28-ig, vagyis még több mint két hétig ott marad a múzeum homlokzatán, a hangulat még jobban felforrósodott. Ez már túl sok az Osztrák Szabadságpártnak, amely Observer című hetilapjában így érvelt: „Ha mi, osztrákok elfogadjuk az ilyen irányú fejlődést, azzal veszélybe sodorjuk kulturális identitásunk biztonságát, fennmaradását.” Másnap a Heute (Ma) című napilap arra figyelmeztette olvasóit, hogy „a Kunsthalle török sátorrá változott”. A múzeum igazgatója, Gerald Matt, akit a nacionalisták (eredménytelenül) lemondásra szólítottak fel, örült ennek a nagy felzúdulásnak, amely előjátékul szolgált „Az iszlám és a Nyugat” címmel megrendezésre kerülő irodalmi fesztiválhoz. Ennek keretében az úgynevezett „népi városrészekből” érkező művészek tartottak nyilvános felolvasásokat muzulmán írók – palesztin, bosnyák, libanoni, iraki, egyiptomi, afgán és líbiai szerzők – műveiből a turisták és az értelmiségiek által látogatott Kunsthalle városnegyedében. Miközben egy tizenhat éves diáklány német szavakat ír le arab betűkkel, Matt úr, a botránynak kifejezetten örülő múzeumigazgató így válaszol az elégedetlenkedőknek: „Ez a kiállítás a kispolgári mentalitású bécsi társadalom tesztje. Az itteniek nincsenek hozzászokva az ilyesfajta társadalmi keveredéshez. Ez most olyan, mintha Franciaországban lennénk.”

Miért vált ki ez az ügy ilyen heves – pozitív vagy negatív – reakciókat 2005-ben? Bécsben Törökország igen érzékeny témának számít. Mégpedig azért, mert Bécs az egyetlen nyugati főváros, amelynek szembe kellett néznie nagy török támadásokkal, és sikerült azokat elhárítania. A város rettegett attól, hogy hasonló megszállást kell elszenvednie, mint a százötven évre török kézre került magyar fővárosnak. De, mint látni fogjuk, a török támadók két bécsi kudarca nem csak efféle emlékeket hagyott hátra. Az iszlám a harmadik legnagyobb ausztriai vallás 300 ezer hívővel, akiknek nagy része (200 ezer fő) Bécsben él, és elég ma végigsétálni a Grabenen vagy meglátogatni egy bécsi múzeumot, hogy megállapítsuk: az eltakart arcú, török származású nők száma tíz év alatt jelentősen megnőtt. Gyakran elfelejtik, hogy a muzulmán vallást már 1912-ben, az örök életűnek tűnő Ferenc József császár uralkodása alatt elismerték a Birodalomban. És Bosznia-Hercegovina 1908-ban bekövetkezett annektálása után a Habsburg hadsereg soraiban már muzulmán vallású katonai vezetők is akadtak.

A konzervatív néppárti kancellár, Wolfgang Schüssel 2004 decemberében ígéretet tett arra, hogy népszavazást fognak szervezni Törökország uniós csatlakozása ügyében. De lássuk, miről tanúskodik a város története? Ezt gyakorlatilag le lehet olvasni Bécs falairól, hiszen ha elindulunk Schönbrunn felé, egy tájékozott helybeli meg tudja mutatni nekünk azt az egyik ház falába fúródott török ágyúgolyót, amelyet a XVI. század legrettegettebb tüzérsége lőtt ki, ugyanaz a tüzérség, amely rést ütött Konstantinápoly falain 1453. május 29-én… s ezzel megpecsételte a város sorsát. Több másik, a régi utcatáblákba becsapódott lövedék is mutatja a veszély nagyságát. A legszimbolikusabb kétségkívül az a lövedék, amelyik a Szent István-székesegyház sekrestyéje fölött ékelődött be a falba… Ha valaki nem értené a dolgot: ezen a helyen állt az a szószék, amelyről 1456-ban Kapisztrán János harcba hívta hallgatóságát a törökök ellen.4

Ha fel akarjuk idézni e hősi órák emlékét, legyen szó akár a támadók, akár a védők bátorságáról, a legjobb, ha letelepedünk valamelyik csodálatos bécsi kávéház egyik asztalához. Ha csak a leghíresebbeket számoljuk, akkor is vagy húsz vendéglátóhely közül választhatunk. Az időponttól és a kávéháztól függően – merthogy minden ilyen intézménynek megvan a maga jellege – a hangulat békés, nyugalmas vagy nagyon is életteli lesz. Egy újságíró így fogalmazott: „A bécsi kávéházakba olyan emberek járnak, akik szeretnének egyedül lenni, de ehhez társaságra van szükségük.” Mindazonáltal e kávéházakban egy dolog közös: bármelyikben el lehet tölteni egy egész napot egyetlen rendeléssel, s végig lehet olvasni az összes – olvasókerettel ellátott – újságot. Egyetlen pincér sem megy oda a vendéghez egy-két óra elteltével, hogy újabb rendelésre ösztökélje. Viszont ha nem akarunk tudatlan turistának tűnni, ha azt szeretnénk, hogy a meglátogatott város szokásait tiszteletben tartó utazóként tekintsenek ránk, akkor ne egyszerűen „egy kávét” rendeljünk. Mert ez ugyanolyan kínos lenne, mint húst kérni egy hentesnél. Egy kávét? Milyet? Egy kávéházban legalább tizenötféle kávét szolgálnak fel, a fekete kis eszpresszótól a „mélange-nak” nevezett tejeskávéig, a cappuccinótól a teljesen fekete vagy tejjel hígított, de bécsiesen krémes, tejszínhabos kávéig… Mindegyik mellé jár egy pohár víz. És a vendég minden kávéházban megtalálja – étvágya szerint – a különböző krémekkel ízesített, légiesen finom süteményeket vagy az egyszerű, de nagyon tápláló ételeket, olyanokat, mint például a nagyjából minden étlapon szereplő Tafelspitz, vagyis tányérhús. Ez a marhafartőből készült, jó másfél órán keresztül főzött, petrezselymes krumplival és tormás-snidlinges mártással felszolgált hús volt Sisi férjének kedvenc étele, mivel a jó egészségnek örvendő uralkodónak nem kellett szigorú diétát követnie… Ferenc József annyira imádta a Tafelspitzet, hogy 1890 körül a legelőkelőbb bécsi házakban rendszeresen felszolgálták ezt az ételt, eljátszva azzal a gondolattal, hogy magánvacsorán látják vendégül a császárt – ez olykor valóban megtörtént –, aki nagyon örül, hogy ugyanazt eheti alattvalói otthonában, mint amit a palotájában szolgálnának fel neki egy hatalmas asztalnál. Tudjuk, hogy esetenként a császár értő megjegyzéseket tett a bors, a babérlevél, a boróka vagy a szerecsendió adagolásával kapcsolatban…

Elsőre tehát rendeljünk egy kávét, s kérjünk mellé valamilyen süteményt, például egy croissant-t, ami eredendően bécsi specialitás, s csak később lett belőle párizsi, illetve francia csemege – nem véletlenül nevezik a franciák „viennoiserie-nek”, vagyis bécsi süteménynek. A kávézás elterjedése a törököknek köszönhető, így aztán bizonyítottnak tekinthetjük, hogy egyes inváziók, megszállások vagy akár ostromok is hagyhatnak maguk után kellemes emlékeket, amelyekből aztán konyhaművészeti különlegességek születnek. Egy ma már vitatott hitelességű anekdota szerint 1814-ben I. Sándor cár kozákjai a megszállt Párizsban, egész pontosan a Champs-Élysées-n egy orosz szót – „bisztro” – ismételgetve igyekeztek megértetni a vendéglősökkel, hogy enni szeretnének, méghozzá gyorsan. A kozákok távoztak, de a bisztró megmaradt, igaz, ma már kezdik kiszorítani a piacról az újabb típusú éttermek. Tehát ugyanúgy, ahogy a párizsi bisztró orosz eredetű, a bécsi kávé török felmenőkre vezethető vissza.

Önnek tehát, kedves olvasó, aki ott ül egy bécsi kávéházban, tudnia kell, hogy mi történt errefelé körülbelül öt évszázaddal ezelőtt. A nyugtalan Európa kétszer is visszafojtott lélegzettel figyelte az eseményeket. Az egyik nagy királyságot, Franciaországot kivéve, ahol az elegáns I. Ferenc uralkodott, aki egyetértésre törekedett az akkoriban Fényes Portának nevezett török kormánnyal, és a szultánt nem ellenségének, hanem szövetségesének tekintette. Legalábbis alkalmanként…

Jegyzetek

1 1949-ben bemutatott híres amerikai film (rendező: Carol Reed). – A ford.

2 Magyar királyként IV. Károly néven uralkodott. – A ford.

3 Stefan Zweig: A tegnap világa. Fordította Tandori Dezső. Budapest, Európa Könyvkiadó, 1981, 29. o.

4 A történeti hűség kedvéért meg kell jegyezni, hogy a katedrális külső falán most látható szószék, s felette a Kapisztrán Jánost és a lábánál fekvő halott török katonát ábrázoló barokk szobor jóval a török ostromok után, a XVIII. században készült. – A ford.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Playfair Display – SIL Open Font License