részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Linda Jaivin: The Shortest History of China

Copyright © 2022
Linda Jaivin asserts her right to be known as the author of this work
Originally published in the English language in 2012 by Black Inc.,
an imprint of Schwartz Books
This edition published by arrangement with Black Inc.

Hungarian translation © Bartók Imre, 2022
Minden jog fenntartva.

Szaklektor: Gulyás Csenge

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 287 5

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Szerkesztette: Hradeczky Moni
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Szüleim, Lewis és Naomi Jaivin
emlékének, akik arra bátorítottak, hogy azzal
foglalkozzak, ami igazán érdekel.
Engem Kína érdekelt.

Paleolitikum

(2,5 millió éve)

Pekingi ember

Első őslakos ausztrálok
(50 000 éve)

Neolitikum

(i. e. 10 000–2070)

Sárga és Lángszínű császárok

(kb. i. e. 2852–2070)

Sárga-folyó-civilizáció

Stonehenge (kb. i. e. 3000)

Gízai nagy piramis (kb. i. e. 2680)

Ókor

(i. e. 2070–221)

Hszia-dinasztia (i. e. 2070–1600)

Sang-dinasztia (i. e. 1600–1050)

Jóslócsontok

Mamutok kihalása (kb. i. e. 1650)

Nyugati és Keleti Csou-dinasztia; hadakozó fejedelemségek (i. e. 1050–221)

Ji Csing, A háború művészete

Konfuciusz, Menciusz, Lao-ce, Han Fej

Buddha, Platón, Arisztotelész, Szókratész

A császárság kora

(i. e. 221 – i. sz. 1911)

Csin-dinasztia

(i. e. 221–206)

Egyesítés

Nyugati Han (i. e. 208 – i. sz. 8)

Keleti Han (i. sz. 25–220)

A papír, az iránytű és a fatáblás
nyomtatás feltalálása, selyemút,
Vang Mang-felkelés (i. sz. 8–25)

Rosette-i kő (i. e. 196)

Római Birodalom
(i. e. 27 – i. sz. 476)

A három királyság és az általános megosztottság (kb. 208–265)

A vörös-sziklai csata (208)

Csin-dinasztia (266–420)

Tizenhat királyság (304–439)

Találkozó az Orchidea Pavilonban (353)

Klasszikus maja civilizáció

Északi és déli dinasztiák (439–581)

Szuj-dinasztia (518–618)

A Nagy-csatorna

Középkor

Mohamed (571–632)

Tang-dinasztia (618–907)

A buddhizmus elterjedése

A költészet aranykora

An Lu-san-felkelés (755–763)

Viking civilizáció

Ghánai Birodalom

Az öt dinasztia és a tíz királyság (907–979)

Kitaj-Liao-dinasztia (907–1125)

Lábelkötés

Korjo-dinasztia (Korea)

Hastingsi csata (1066)

Északi Szung (960–1127), dzsürcsi Csin-dinasztia (1115–1234), Déli Szung (1127–1279)

Neokonfucianizmus, urbanizáció

Az iszlám aranykora

Keresztes hadjáratok

Mongol Jüan-dinasztia (1271–1368)

Kubiláj kán, Marco Polo

Európai reneszánsz

Ming-dinasztia (1368–1644)

A Tiltott Város

A regény aranykora

Cseng Ho tengeri felfedezőútjai

Inka Birodalom

A felfedezések kora

Mandzsu-Csing-dinasztia (1644–1911)

Hszincsiang és Tibet meghódítása, ópiumháborúk

Felvilágosodás, az imperializmus és a gyarmatosítás kora

Száznapos reform, köztársasági forradalom

Ipari forradalom

Modern kor

(1912-től napjainkig)

Kínai Köztársaság (a kontinensen 1912–1949 között; Tajvanon 1949-től)

Hadurak kora, japán megszállás; ellenállás, polgárháború

Első világháború, a Szovjetunió létrejötte, második világháború

Kínai Népköztársaság (1949-től napjainkig)

A nagy ugrás, kulturális forradalom, Mao halála, Teng Hsziao-ping reformjai, Hszi Csin-ping „új korszaka”

Koreai háború, hidegháború,
a Szovjetunió felbomlása, 2001. szeptember 11., Covid–19-járvány

A dátumokban megjelenő hiányok és átfedések a zűrzavar,a lázongás és a megosztottság időszakaira utalnak.
A Han-korszak előtti dátumok csupán feltételezések és becslések.

Bevezetés

Nem ismert olyan kínai átok, amely arra ítélné kiszemeltjét, hogy „érdekes időkben éljen”; ha létezne is, alighanem teljességgel felesleges volna. Kína története bővelkedik rendkívüli figurákban, krónikáinak lapjai tele vannak hatalmas ütközetekkel és társadalmi felfordulásokkal, példátlan művészi teljesítményekkel és technikai újításokkal. A kínai történelem mindig is kacskaringós úton haladt előre, számos váratlan fordulattal, ugrással és visszalépéssel. A fennmaradt történeti feljegyzések számosak, és a távoli múltba, legalább háromezer-ötszáz évre nyúlnak vissza. Az általuk elénk tárt problémák és tanmesék, továbbá a belőlük kirajzolódó megrázkódtatások és a diadalok emlékei még ma is ott munkálnak a kortárs kínai élet, nyelv, kultúra és politika mélyén. A Kínai Népköztársaság egyre inkább meghatározó globális szerepe önmagában is indokolttá teszi, hogy megismerkedjünk ennek az országnak a történetével, hiszen enélkül nem érthetjük meg a jelenét sem.

Vegyük például a Kínai Kommunista Párt (KKP) azon határozott állítását, miszerint Hongkong, Tajvan, Tibet, Hszincsiang, illetve a Dél-kínai-tengeren lévő szigetek mind Kínához tartoznak. Jobban megértjük, miért követelheti a KKP ilyen elszántan az „újraegyesítést”, ha tekintettel vagyunk arra a döntő körülményre, hogy a 19. században milyen megaláztatást szenvedett el Kína az imperialista hatalmaktól, illetve a 20. században milyen polgárháborúk dúltak az országban. De ha ennél is tovább megyünk, felismerhetjük, hogy ezekben a követelésekben valójában a megosztottság azon – kétségkívül felettébb erőszakos – időszakai sejlenek fel, amelyek több mint kétezer évesek ugyan, de még így is máig hatást gyakorolnak a nemzeti öntudatra. Kína történelmének összetett örökségéhez ugyanakkor az is hozzátartozik, hogy az ország i. e. 221-es első egyesítése – ekkor történt meg a súlymértékek és az írott nyelv standardizálása is – egybeesett a zsarnokság megjelenésével.

Kínával kapcsolatban aligha találunk olyasmit, aminek a léptéke ne lenne jelentős. Hozzávetőlegesen 1,4 milliárd állampolgárával a Kínai Népköztársaság a világ legnépesebb országa; a földön mintegy minden ötödik ember kínai, s ebbe még nem számoltuk bele azt az ország határain kívül élő nagyjából 45 millió embert, akik szintén kínaiként tekintenek magukra. 9,3 millió négyzetkilométeres kiterjedésével Kína – Oroszország és Kanada után – a világ harmadik legnagyobb állama, azonkívül tizennégy országgal szomszédos. Kína jelenleg a világ legnagyobb exportőre, egyúttal a világ második legnagyobb gazdasága; félelmetes termelékenység és évről évre tekintélyesebb haderő jellemzi, amely a számokat tekintve immár szintén világelső. Az ország a globális intézményekben és a nemzetközi politikában is egyre növekvő szerepet tölt be.

Kína trilliódolláros „Egy Övezet, Egy Út” kezdeményezése, amely olyan országokban van jelen, mint Afganisztán, Ecuador, Bahrein, Bulgária, Etiópia és Vietnám, a világtörténelem legnagyobb szabású globális infrastrukturális projektje. A belföldi fejlesztések nem kevésbé monumentálisak, legyen szó hatalmas vízerőművekről, a lakosság életét monitorozó, kiterjedt megfigyelési rendszerekről vagy éppen a bolygó leghosszabb hídjáról, az 55 kilométeres Hongkong–Csuhaj–Makaó-hídról. Kína ma már a mesterséges intelligenciával kapcsolatos kutatások, a zöldtechnológia és a kommunikációs hálózatok terén is egyre inkább meghatározó szereplőnek számít, és a jelenlegi célkitűzések szerint 2050-re a világ vezető tudományos és technológiai nagyhatalmává válik.

A Kínai Népköztársaság felemelkedése az elmúlt években számos aggályt ébresztett külföldön, egyrészt a politikai befolyásszerzés, másrészt az emberi jogok megsértése miatt. Peking azon magyarázata, miszerint a Nyugattól eltérően értelmezik az emberi jogokat, nem meglepő módon kevéssé nyugtatja meg a kritikusokat. Habár a Kínai Népköztársaság önértelmezése szerint a népességét alkotó 1,4 milliárd kínai képviseletében cselekszik, a történelem nem sok kétséget hagy afelől, hogy ennek a hatalmas országnak a lakói mindig is rendkívül változatos szellemi, filozófiai, politikai és kulturális eszméket tudhattak a magukénak.

Kína több szempontból is sokfélének tekinthető. A lakosság mintegy 90%-a a han etnikumhoz sorolható, a fennmaradó 10% azonban további ötvenöt etnikai csoportra oszlik; közöttük találjuk az ujgurokat, a mongolokat és a tibetieket is. Sokan közülük különböző nyelveken beszélnek, és az asszimilációs nyomás ellenére továbbra is ápolják saját vallási és kulturális hagyományaikat. Még a han nemzetiségűek is különböző regionális kultúrákhoz és szubkultúrákhoz kötődnek, és számos esetben egymástól eltérő, sőt akár a többiek által nem érthető dialektust, például sanghajit vagy kantonit beszélnek; az utóbbit többen (mintegy 62 millióan) használják anyanyelvként, mint az olaszt. A nemzeti nyelvnek számító pu-tung-hua – angolszász nyelvterületen ezt hívják mandarinnak – valójában mesterséges nyelv. 2013-ban maga az oktatási minisztérium ismerte el, hogy a pu-tung-huát a lakosság mindössze 10%-a beszéli anyanyelvi folyékonysággal, és csupán 30%-a érti meg egyáltalán; ezeken az arányokon mindenesetre a jelenlegi vezetés javítani igyekszik.1

Az északiak a búzát, míg a déliek inkább a rizst kedvelik, de ez sem általánosítható egészen; vannak kínaiak, akik soha egy ujjal sem nyúlnának a csilipaprikához, míg mások el sem tudják képzelni, hogy nélküle főzzenek. A pekingiek sokszor panaszkodnak arra, hogy a sanghajiak kicsinyesek és fukarok; a sanghajiak ellenben jószívű, de faragatlan népségnek tekintik a pekingieket. Kína sokféleségét látva a szokásos sztereotípiák hamar fenntarthatatlannak bizonyulnak. A kínaiak között találunk földműveseket és magánrepülőgépekkel utazgató milliárdosokat, buddhista szerzeteseket és éjszakaibár-tulajdonosokat, elkötelezett feministákat és régimódi családfőket, avantgárd művészeket és űrmérnököket, jakpásztorokat és animációs filmeseket, a demokrácia mellett kiálló aktivistákat és meggyőződéses kommunistákat. Vannak, akik hatalmas felhőkarcolókban élnek, míg mások kétezer éves tervek alapján készülő udvarházakban vagy éppen európai stílusú villákban, hosszúházakban, cölöpházakban, jurtákban, netán átalakított barlangokban laknak. Szerethetik a pekingi operát, a nyugati operát, a punkot, a torokéneklést, a Cantopopot, a sakkot, a videójátékokat, a koreai szappanoperákat, a kalligráfiát, a fotózást, az udvari táncot, a sztriptízt, esetleg mindezt egyszerre vagy éppen mindebből egyiket sem.

Kína huszonhárom tartományának és öt, úgynevezett autonóm régiójának (Kuanghszi, Belső-Mongólia, Tibet, Ninghszia és Hszincsiang) erőteljesen urbanizálódott tájképei éppolyan változatosak, mint az ott élő emberek; ha végigtekintünk az országon, egyaránt láthatunk fagyos sztyeppéket és trópusi szigeteket, dzsungeleket, sivatagokat, termőföldeket, magasba törő hegyvonulatokat és ártéri mélyföldeket. A világ legnépesebb városaiból több is Kínában található. Négy tartományi szintű helyhatósága közé tartozik a több mint 30 millió lakosú Csungking és a 26 milliós Sanghaj. A világ harmadik leghosszabb folyója, a Jangce mellett Ázsia további hat jelentős folyója ered Tibetből: az Indus, a Gangesz, a Brahmaputra, az Iravádi, a Salween és a Mekong. A világ lakosságának nagyjából fele él olyan helyen, hogy a kínai gátak, bányák és öntözési rendszerek kiépítése, de még a Tibeti-fennsík erdősítése is nagyban meghatározza a vízellátását. Hszi Csin-ping elnök 2020-ban az ENSZ közgyűlése előtt bejelentette a 2060-ra megcélzott karbonsemlegességet, ami, amennyiben megvalósul, döntő hatással lehet a klímaváltozás hatásainak mérséklésére, és ezáltal bolygónk jövőjére is.

*

Egy tanítványa egyszer megkérdezte Konfuciusztól (i. e. 551–479), mit tenne, ha ő irányítaná az országot. Konfuciusz azt válaszolta: „A legfontosabb volna: kijavítani a neveket.” A bölcs a következő magyarázatot fűzte válaszához: „Ha a nevek nem helyesek, akkor a szavak nem felelnek meg (a dolgoknak). Ha a szavak nem felelnek meg (a dolgoknak), akkor a tettek (v. szolgálatok) nem sikerülnek. Ha a tettek nem sikerülnek, akkor az illem és harmónia (li jo) nem virágzik. Ha az illem és harmónia nem virágzik, akkor a különböző tüntetések nem arányosak (a bűnökkel).”2

„Kína” első európai említése egy 16. századi spanyol szövegben található.3 A szó látszólag az ókori Csin-dinasztiához (i. e. 221–206) kapcsolódik, és a szanszkrit चीन (csina), illetve a japán 支那(sina) kifejezések átültetéséből származik. Kínai nyelven a legáltalánosabb fogalom Kínára mint nemzetre a Csung-kuo 中國 vagy egyszerűsített írásmóddal 中国; erre hamarosan visszatérünk. A kifejezés mintegy háromezer éves, és egy ókori szöveggyűjteményre, a Dalok könyvére megy vissza. A csung 中 középsőt jelent, míg a második írásjelben (kuo 國), megtaláljuk a szájat (kou 口), amely a népet, továbbá a tőrt (ke 戈), amely pedig a védekezést jeleníti meg; mindez egy vej 囗 nevezetű zárt alakzatban jelenik meg. A kuo eredetileg a falakkal megerősített város megnevezésére szolgált, és csak később vette fel a fejedelemség, majd végül a nemzetállam jelentését. Habár a Csung-kuót gyakran fordítják „középső birodalomként”, a csung eredetileg a birodalom vagy a város közepére utalt, tehát a szó nem azt fejezi ki, hogy maga a birodalom állna a világ közepén.

Egy másik gyakori kifejezés Kína megnevezésére a Csung-hua (中華).A hua (華) jelenthet pompát, ragyogást vagy gazdagságot. Ez volt azon két ókori törzs egyikének a neve, amelynek tagjai a Sárga-folyó mellett telepedtek le, és akiktől a han kínaiak is eredeztetik magukat. A Csung-hua mindenesetre nem egy meghatározott térségre, hanem magára a civilizációra utal, és így egyaránt megjelenik benne a mítosz, a legenda, a történelem és a kultúra is. Ebbe a fogalomba beleértendő az egész kínai világ, amely a kontinens belsejéből kiindulva magába foglalja Tajvant, Hongkongot és Canberrától Kuala Lumpurig, Szingapúrtól Szenegálig a diaszpórában élő közösségeket is. Habár Kína megnevezésére még más kifejezések is léteznek, nem tűnik alaptalannak azt mondani, hogy Kína eszméje valahol a Csung-kuo és a Csung-hua között félúton keresendő. A jelen könyvben található térképek nem a Kínai Népköztársaságot ábrázolják, hanem azokat a területeket, amelyek vagy a jelenben, vagy valamikor a múltban a Csung-kuo vagy a Csung-hua részének számítottak.

A történelem nagyobb részében az embereket nem is egyszerűen kínainak tekintették, hanem inkább a dinasztiájukkal azonosították – például Tang-korabeli férfinak vagy asszonynak nevezték. Az ország valójában csak 1911-ben vette fel a nevébe a „Kína” szót, vagyis azután, hogy a köztársasági forradalom megdöntötte az utolsó dinasztiát (ez volt a Csing-dinasztia). Mind az 1911-ben létrejött Kínai Köztársaság, mind pedig az 1949 utáni Kínai Népköztársaság a Csung-hua kifejezést használja a Csung-kuo helyett.

Konfuciusz úgy vélte, hogy a nevek kiigazításának elve magában foglalja annak meghatározását is, hogy egyáltalán kinek van joga a beszédhez. Jómagam több mint negyven évvel ezelőtt kezdtem tanulmányozni a kínai nyelvet és történelmet, és rengeteget utaztam az országban, illetve Tajvanon és Hongkongban. Habár nem vagyok kínai, mégis bátorkodom inspirációt meríteni a történész Liu Hszü (887–947) szavaiból, aki egy táblás játékból szerzett belátást a történetírás terén is érvényesített: „Azok, akik játszanak, kevésbé látnak tisztán, mint azok, akik kívülről követik az eseményeket.”4

A kínai történelem számos eseményét és szereplőjét vita övezi. Konfuciusz minden területen mértékletességre szólított fel, egyúttal a szigorú társadalmi hierarchia szószólója volt. Vajon az ő eszméi hozzájárultak a kínai civilizáció stabilitásához és folytonosságához, vagy éppenséggel elejét vették a gyorsabb ütemű fejlődésnek? A kínai gondolkodók maguk is évezredek óta vitatkoznak Konfuciusz eszméiről. Minden tőlem telhetőt megteszek azért, hogy méltányosan mutassam be az ezzel és más témákkal kapcsolatos különböző álláspontokat, vagy legalábbis utaljak azok létére. Előfordulhat, hogy egyes olvasók ezt az eljárást politikailag kényesnek vagy kellemetlennek ítélik, mindenesetre ennek a könyvnek a megírása során elsősorban a történeti igazság iránt tartoztam hűséggel.

A kínai nevek átírásához a han-jü pinjint, a Kínai Népköztársaság hivatalos nyugati átírásának rendszerét használom, kivéve azokat az eseteket, ahol a régebbi írásmód ismerősebb lehet az olvasóknak; például Konfuciuszt használok Kung Fu-ce, Szun Jat-szent Szun Ji-hszien, Csang Kaj-seket Csiang Csie-si, illetve Jangcét és Sárga-folyót Csangcsiang és Huang He helyett; a híres mű címe itt Ji Csingként szerepel. A „kancellár” és „első miniszter” kifejezések egyaránt a császár udvartartásának vezető hivatalnokát jelentik.

Amikor a KKP 1949-ben hatalomra jutott, a népességnek alig egynegyede tudott írni és olvasni. Az írásbeliség terjesztésének érdekében a pártvezetés jó néhányat leegyszerűsített a mintegy tízezer leggyakrabban használt írásjelből, köztük a leginkább nélkülözhetetlen két-háromezret is. A könyvben 1949-ig a hagyományos, bonyolultabb formát fogom használni, majd attól kezdve az egyszerűsítettet – kivéve, ha Tajvanról vagy Hongkongról van szó, ahol a mai napig a régi formák vannak használatban.

Kínában a vezetéknév a keresztnév előtt szerepel, vagyis Aj Vej-vej nevében az Aj, az ókori történész Sze-ma Csien nevében pedig a Sze-ma a családnév. A tudósok, írók és császárok általában több nevet és titulust is használtak életük során. A félreértéseket kerülendő ezek közül igyekeztem a leginkább elterjedt változatokat használni, és a császárokat az uralkodói titulusuk („Csien-lung császár”) szerint nevezem meg, míg a különböző hátterű császári ágyasokra (második feleségekre) „asszonyként” hivatkozom. Az irodalmi és történeti munkák szerzőit a saját írói nevükön idézem.

A mellékjelek alakja nagyjából megfelel a pu-tung-huában használt hangsúlyozásnak – magas és tartós az első hangnál, emelkedő a másodiknál, és így tovább

A „Kína”, illetve a „kínai” szó a jelen könyvben elsősorban a történeti vagy kulturális értelemben vett Kínára utal: például a Tang-dinasztia Kínájára vagy a kínai kalligráfiára. A KKP a Kínai Kommunista Párt, míg a KNP a Kínai Népköztársaság rövidítése; a belföld a kínai világnak azt a térségét jelenti, amelyet a KKP 1949 óta ellenőrzése alatt tart. Hongkong az a térség, amely magába foglalja a Hongkong-szigetet, Kaulung-félszigetet (Kowloon) és az úgynevezett Új területeket; a hivatalos megnevezés a Hongkong különleges közigazgatási terület volna. Tajvan annak a földrajzi és politikai entitásnak a megnevezése, amely hivatalosan Kínai Köztársaságnak nevezi magát, amit azonban a KKP szerint Tajvannak, Kínának kell hívni.

Még egy megjegyzés: a többes szám a nagy falakban és a selyemutakban nem tévesztés eredménye. A nagy falak ugyanis nem egyetlen folytonos, hanem több, sokszor párhuzamosan futó erődrendszert alkotnak, amelyeket különböző történelmi korszakokban építettek. Hasonlóképpen több olyan jelentős kereskedelmi út is létezett, ahol az ókortól fogva selymet és egyéb portékákat szállítottak; ezek közé tartozik például a Kína délnyugati részéből induló teaút is, ahol első ízben kezdtek teacserjét termeszteni.

Egy rövid történelmi összefoglaló megírása során egy bölcs szerző alighanem néhány kulcsfontosságú témára és személyre összpontosítana. Én sajnos nem mondhatom magam ilyen bölcsnek. Amikor mérlegelnem kellett, hogy mely meghatározó szereplőket, gazdasági és társadalmi fordulópontokat, hadtörténeti eseményeket, esztétikai és intellektuális áramlatokat mutassam be, akkor… nos, arra jutottam, hogy mindegyiket. A könyvben igyekeztem mindazokat a témákat, eseményeket és személyeket felvázolni, amelyekről és akikről úgy gondolom, hogy a saját korszakukra, illetve általában a kínai civilizáció és nemzeti eszme fejlődésére nézve is megvilágító erejűek. Nem fogok névsorolvasást tartani Kína összes császáráról, felkelőjéről, gondolkodójáról, művészéről, hírességéről, feltalálójáról, politikusáról és költőjéről, de igyekszem kitérni azokra, akiket a legjelentősebbnek és legérdekesebbnek tartok, és, amennyire ilyen terjedelem mellett lehetséges, teret biztosítani nekik ahhoz, hogy a saját nevükben szólalhassanak meg ezeken a lapokon. Az olvasó a következő oldalakon ókori történészek, modern politikusok, költők és szatirikusok idézeteivel is találkozhat. A jellemzően férfiközpontúként kezelt történelem persze legalább annyira a nők története is, úgyhogy megígérhetem, a következőkben több nőről lesz szó, mint ami az általános történelmi összefoglalókban megszokott.

Kína maga a sokaság – kibogozhatatlan összetettsége lényegileg hozzátartozik nagyszerűségéhez.

Első fejezet Eredetek A tojáshéj felreped, és civilizáció születik

A régi kínai teremtésmítosz szerint a világtojás belsejében őskáosz fortyogott, amelyben az egymást kiegészítő kozmikus energiák, a jin (陰) és a jang (陽) sűrűsödtek össze a szőrös óriás, Pan-ku körül. 18 000 év telt el, amíg végül Pan-ku életnagyságban kibújhatott a tojásból, egy fejszével a kezében, amellyel rögtön kettőbe hasította a jint és a jangot. A jinből született meg a talpa alatt a föld, a jangból pedig a feje fölött az égbolt. Ahogy Pan-ku még hatalmasabbra nőtt, úgy a kettő közé ékelődve azokat is egyre távolabb nyomta egymástól. Miután Pan-ku meghalt, a testéből létrejött a termőföld, a verejtékéből az eső, a leheletéből pedig a szél. A vére azóta is ott csordogál a folyókban és a tengerekben. A szeme lett a nap és a hold, a hajából születtek meg a növények és a fák, a szőrzetében tenyésző bolhákból pedig az állatok és az emberek.

További évezredek teltek el. Lázongó istenségek fordultak egymás ellen az égben. Aztán egy napon Nü-va, az égi Jáde császár lánya néhány színes kőszikla segítségével megjavította a harcokban tönkretett Eget. Vannak, akik úgy vélik, hogy Nü-va hozta létre az embereket is; ha így történt, ehhez alighanem agyagot használt.

Nagyjából 780 000 évvel ezelőtt a Sárga-folyó, amely akkor még jóval közelebb volt a ma Pekingként ismert helyhez, termékeny, hordalékkal feltöltött földeket hozott létre. A Kína második legnagyobb folyója melletti, buján zöldellő réteken vaddisznók, bölények, bárányok és szarvasok bóklásztak, a közeli erdőségekben pedig madarak raktak fészket a mogyoróval és gyümölcsökkel teli fák ágain. A környező hegyekben a pekingi ember (Homo erectus pekinensis) és az emberiség további kőkorszaki elődei találtak menedékre a kardfogú tigrisek, farkasok, medvék, párducok és egyéb ragadozók elől, amelyek előszeretettel portyáztak a környéken, míg ők maguk a hegyekről leereszkedve, az alacsonyabban fekvő területeken vadásztak és gyűjtögettek.

A folyó középső és alsó szakaszainak környékén két törzs, a hua és a hszia telepedett le; a mai han kínaiak többsége is tőlük eredezteti magát. Valamikor 13 000 évvel ezelőtt a két törzs egyik tagja kifaragott egy madárkát egy megpörkölt csontból; a faragvány két centiméter hosszúságú, és egy kis talapzatot is kapott, amelyen meg tud állni. Ez a szobrocska a Kelet-Ázsiában valaha feltárt legrégebbi állatábrázolás.

A faragott madarat, Kelet-Ázsia legrégebbi állatszobrát a Henan tartománybeli Lingcsinben találták 2020-ban, egy kútfúrás során

A neolitikus kor (vagy újkőkorszak) kezdetével elterjedt a földművelés. A viszonylag száraz északon elsősorban kölest, míg a termékenyebb talajú délen többnyire rizst termesztettek. A földművesek sertést, bárányt és további jószágokat is tartottak, azonkívül háziasították a vadkutyákat. Az otthonaikat vályogtéglából vagy sárral összetapasztott fából és kőből építették. Bizonyos helyeken a házak falai már csillogóan vörös agyagtéglából, a tetők pedig égetett agyagból és fából készültek. Az egyre nagyobb számban megjelenő településeket többnyire falakkal is megerősítették. Amikor az embereknek már több szabadidejük volt, agyagedényeket, kupákat és hangszereket is készítettek, amelyeket előszeretettel díszítettek absztrakt mintákkal és állatábrázolásokkal. Az ékszereiket jádekőből, türkizből és csontból készítették, és megalkották a vallási és temetkezési szertartásaikhoz szükséges kultikus tárgyakat.

A régészek a Sárga-folyó völgyében találtak rá a világ legrégebbi selyemfoszlányára, ami igazolja, hogy a kínaiak már i. e. 3630-ban ismerték a selyemkészítés tudományát. Ez a tevékenység minden jel szerint kezdettől fogva az asszonyok feladata volt, akik a szederfa leveleivel táplálták a selyemhernyókat, vagyis a Bombyx mori nevezetű lepke lárváit, majd összegyűjtötték a bábjaikat, amelyeket aztán felforraltak, hogy az így leválasztott fonalakat kiszárítsák, és végül ruhát szőjenek belőlük.

A selyem a későbbiekben kiemelt szerepet töltött be a kínai diplomáciában és kereskedelemben, ahogyan a divatban és a művészetben is (egyaránt használták papírként és vászonként). De vajon hogy jutott eszébe egyáltalán bárkinek is, hogy lepkebábokat forraljon fel?

Az egyik történet szerint Hszi Ling asszony, a mitikus Sárga császár első felesége éppen egy szederfa alatt kortyolgatta a teáját, amikor egyszer csak lepkebáb hullott a csészéjébe, amelyről a hő hatására letekeredett a fonál. Hszi Ling az ujjai közé csippentette a különös fénnyel izzó szálat, és hamar rájött, hogy az elég erős hozzá, hogy akár szövéshez is használni lehessen.

A selyemtermelés alapja a szederfa levelein élő selyemhernyók gondozása és táplálása. Ez a tevékenység Kínában egészen a neolitikumi időkre nyúlik vissza

Egy másik legenda szerint Hszi Ling férje, vagyis maga a Sárga császár volt az, aki mindezt felfedezte. Számos másik legenda még jó néhány további vívmány feltalálását is neki tulajdonítja. Állítólag a Sárga császár leleménye volt a szekér, a csónak, a faház, a fazekaskorong és a naptár, sőt még egy bambuszból faragott sípocska is, amellyel a mitikus főnix hangját lehetett utánozni; a főnixmadár a délvidék totemállata volt, míg a sárkányra az északiak tekintettek nem múló tisztelettel. A Sárga császár nem csupán agyafúrt feltaláló, de félelmetes hadvezér hírében is állt, és ádáz csatákat vívott ellenségeivel – ezek között állítólag félelmetes démonok és óriások is voltak –, míg végül sikerült egyesítenie a Sárga-folyótól északra letelepedett törzseket.

Azok a krónikák, amelyek szerint a Sárga császár az említett érdemein túl még magát az írást is feltalálta, nem győzik hangsúlyozni, hogy Kínában az írásbeliség és így maga az írott történelem nem kevesebb mint ötezer évre tekinthet vissza. A kínai írásbeliségre vonatkozó legkorábbi tárgyi bizonyítékunk mindenesetre háromezer-ötszáz éves, így a mezopotámiai sumerok, az egyiptomiak és talán a minósziak után ezt tekinthetjük a világ harmadik-negyedik legrégebbi írásrendszerének; a méltányosság kedvéért jegyezzük meg, hogy a minószi leletek nagyjából egyidősek a kínaiakkal.

Nem teljesen világos, hogy a Sárga császár létező személy volt-e, aki csupán az alakját övező tarkabarka történeteknek köszönhetően tett szert isteni jellemzőkre, vagy pedig eleve egy mitikus istenségről beszélhetünk, akinek a történetmondók később kölcsönöztek emberi arcot. Az biztos, hogy az i. e. 5. századra már kultikus figuráról beszélhetünk. A han kínaiak a Sárga császárt és utódját, Jen császárt, más néven a Láng császárt tekintik legrégebbi őseiknek.

A Sang-dinasztia a mai Henan tartományban lévő fővárosból, Anjangból irányította a Sárga-folyó alsó szakaszának térségeit

I. e. 2100 körül, vagyis három további legendás császár, Jao, Sun és Jü uralkodását követően megszületett a szintúgy legendák övezte Hszia-dinasztia. Az első, megbízhatónak tekinthető történeti feljegyzések csak öt-hatszáz évvel későbbről, a bronzkor kezdetének idejéből származnak. Erre az időszakra, vagyis az i. e. 16. századra tehető a Sang-dinasztia születése is, amely mintegy hatszáz éven keresztül maradt fenn.

Jegyzetek

1„Beijing Says 400 Million Chinese Cannot Speak Mandarin”, BBC News, 2013. szeptember 6. Az oktatási minisztérium eredeti sajtóközleménye kínaiul itt található: http://old.moe.gov.cn//publicfiles/business/htmfiles/moe/s8316/201409/174957

2Konfuciusz, Beszélgetések és mondások, XIII/3. Ford. Tőkei Ferenc. Lásd https://terebess.hu/keletkultinfo/konfuc2.html (letöltve: 2022. 08. 22.)

3Juan González de Mendoza, Historia del gran Reino de la China, 1585.

4Kínaiul: 當局稱迷旁觀見審

Tartalom

Kronológia

Bevezetés

Első fejezet: Eredetek – A tojáshéj felreped, és civilizáció születik

Második fejezet: Csou – Az eszményi uralkodástól a hadakozó fejedelemségekig

Harmadik fejezet: Csin – Egyesítés, zsarnokság és mindenki egyazon ég alatt

Negyedik fejezet: Han – Cselszövés, újítás és egy rövid interregnum

Ötödik fejezet: A nagy megosztottság – Három királyság, két női harcos, hét bölcs és az öt ásványpor

Hatodik fejezet: Tang – Az aranykortól az örök szenvedésekig

Hetedik fejezet: Szung – A szocializmus előfutárai, neokonfucianizmus és városi élet

Nyolcadik fejezet: A mongol Jüan – A „dicsőséges mészárlástól” a pompás városig

Kilencedik fejezet: Ming – Pompa és hanyatlás

Tizedik fejezet: Mandzsu Csing – Rázós út a modernitásig

Tizenegyedik fejezet: A köztársaság – Remény és árulás

Tizenkettedik fejezet: Japán megszállás és a polgárháború – A köztársaság szétesése

Tizenharmadik fejezet: Mao évei – Permanens forradalom

Tizennegyedik fejezet: Reformkor – Gyarapodás és elégedetlenség

Tizenötödik fejezet: Hszi Csin-ping kora – A farkasharcosok felemelkedése

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

Képjegyzék

Mutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alegreya Sans – SIL Open Font License
Darker Grotesque – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Noto Serif Devanagari – SIL Open Font License
ZCOOL XiaoWei – SIL Open Font License