A sorozat részei:

Találj rám, Kyler (2021)

Ne veszíts el, Kyler (2022)

Szerezz vissza, Kyler (2023)

Első fejezet

Faye

James és Alex egymással ordibálnak, míg sajgó szívvel felmegyek a lépcsőn a nő szobájába. Amit mondani készülök, tovább fogja szítani a rossz érzéseiket. Az ajtó résnyire nyitva, én pedig teljesen kitárom. Tudom, hogy egészen mélyre süllyedtek, amikor meg sem próbálják abbahagyni a veszekedést a kedvemért.

– Fejezzétek be! – kiáltom kettejük közé állva.

James leplezetlen gyűlölettel mered a feleségére.

Megértem.

Én is mérges lennék, ha a párom évekig hazudott volna nekem, és csupán most jönnék rá, hogy a fiú, akit tiszta szívemből szeretek, nem a vér szerinti gyerekem. Alex könnyáztatta arcán látszik a szenvedés, de hát nem teljesen ártatlan: tudta, mit csinál, amikor szándékosan hazudott a férjének.

Egy bizonyos fokig együtt tudok érezni vele. Tisztában volt vele, hogy James sokkal jobb apja lenne Kylernek, és azért hazudott, hogy a gyermeke élete a lehető legjobban induljon. Egyfelől önzetlenül gondolkodott, ugyanakkor végtelenül önző is volt.

Nem vette számításba James érzéseit. Hogy mennyire lesújtó lenne számára, ha megtudná, hogy éveken át becsapták. James most mindent megkérdőjelez, és azt hiszem, ezt már végképp nem fogja túlélni a házasságuk.

– Ky meghallott titeket. Tudja… – vallom be kertelés nélkül, mert az ilyesmit nem lehet szebben körülírni. – Elment. Ezt hagyta itt nekem.

Odadobom Alexnek az összegyűrt üzenetet.

Remegő kézzel kisimítja a papírt, és elkezdi olvasni. Nyöszörög, és egyre több könnycsepp gördül ki a szeméből.

– Ó, ne!

– Hadd nézzem! – James kikapja a levelet a kezéből, és összeráncolt homlokkal futja át. Rángatózik egy izom az állkapcsában. – Látod, mit tettél?! – Összegyűri a papírt a markában, és megrázza a felesége felé. – Elüldözted! Ez a te hibád. – Kegyetlen fény csillog a szemében. – Ha hasonlóan érez, mint én, akkor elmondhatatlanul szenved. Remélem, szégyelled magad, Alexandra. Határozottan kellene. – Hevesen emelkedik és süllyed a mellkasa, miközben fojtott hang tör elő a torkából. – Ezt soha nem fogom megbocsátani, ebből soha nem jöhetünk vissza. Végeztünk egymással.

Alex szomorú beletörődéssel bólint.

– Megértem, de ez most egyáltalán nem fontos. Meg kell találnunk a fiunkat.

James a halántékát masszírozza, mielőtt gyászos tekintettel felém fordul.

– Van ötleted, hová mehetett?

Már beszéltem erről Kallal. A legutóbbi botrányos családi titok a padlóra küldte, így egy kicsit kába volt, amikor beszélgettünk, de egyetért velem. Bár tudom, hogy Ky szeret kijárni a tóhoz gondolkodni, most nem oda fog menni. Túl egyértelmű lenne. Azt akarja, hogy békén hagyják, és kétlem, hogy tudja, hova fog menni.

– Őszintén fogalmam sincs. De egy bizonyos ponton beszélni akar majd a bátyjaival a vér szerinti apjáról, szóval én azzal kezdeném, hogy kapcsolatba lépek Kadennel és Kevennel.

Előveszem a telefonomat a farmernadrágom hátsó zsebéből, és sokadszorra megnézem a kijelzőt. Ky még nem válaszolt a milliónyi üzenetre, amit küldtem neki. Felsóhajtva megint elrakom a telefonomat. Tudom, hogy szenved, de nem hiszem el, hogy szó nélkül itt hagyott.

Azt hittem, ezen már túl vagyunk.

Ha bárki megérti, min megy keresztül, akkor az én vagyok. Én is nemrég tudtam meg, hogy más az apám.

Ky a karjában tartott, amíg elolvastam anya levelét. Megvigasztalt, miközben sikerült megbirkóznom minden hátborzongató részlettel, de nekem nem adta meg ugyanezt a lehetőséget, és az egyik felem állati dühös, amiért egyszerűen kizár az életéből. A képembe vágja a „nem érdemellek meg” kártyát.

Ha… mintha igaz lenne.

Utálok arra gondolni, hogy egyedül kell megbirkóznia ezzel az egésszel, éppen ezért döntöttem el, hogy megkeresem. Hogy támogatom, ahogy ő is mellettem állt. James épp a füléhez emeli a telefonját, amikor elkezdek az ajtó felé hátrálni.

– Megyek, megkérdezem Bradtől, hogy neki van-e ötlete.

James biccent, miközben Alex a kanapén ül a kezébe temetett arccal.

– Szólj, hogy mit mondott.

Leszaladok a lépcsőn Kal szobájába. Nem vacakolok a kopogással, egyszerűen berontok hozzá.

– Mi lett a kopogással? – kérdezi Kal hátrapillantva a válla fölött, miközben beledobál néhány cuccot egy nagyobb, fekete sporttáskába. – Meztelen is lehettem volna.

– Biztosan túléltem volna a látásom ellen intézett támadást. – Bradre nézek, aki a fal mellett időzik a sarokban. – Kész vagy?

– Igen. – Keze megfeszül a táskán, amit a vállára dobott. – De szerintem ez akkor is értelmetlen.

– Hát akkor maradj itt! – csattanok fel, és elveszem a táskámat Kal ágya mellől, ahová néhány perccel ezelőtt hajítottam. – Senki nem kényszerít, hogy velünk gyere.

– Segíteni akarok, de ha összevissza furikázunk az utcán a sötétben, az olyan, mintha tűt keresnénk a szénakazalban.

Ledobom a táskámat a lábam mellé. Csípőre teszem a kezemet, és mérgesen meredek rá.

– Ha van jobb ötleted, csupa fül vagyok. És ne felejtsük el, hogy ki engedte elmenni.

Tudom, hogy ez aljas húzás, de túl ideges vagyok, és túlságosan aggódom ahhoz, hogy érdekeljen.

Brad elindul felém, és haragot látok a szemében.

– Hogy a faszba kellett volna megállítanom?

A bakancsa a cipőm orrához ér.

– Rögtön szólhattál volna nekünk. Adhattál volna egy esélyt, hogy megállítsuk!

– Miért, Faye? Miért próbáltad volna megállítani, amikor hozzám hasonlóan te is pontosan tudod, hogy mit érez a hír hallatán?

– Ezért nem szabadna most egyedül lennie! – kiáltom.

Brad megrázza a fejét.

– Ő ilyen, Faye. Visszavonul a páncéljába, hogy nyalogassa a sebeit. Ez a helyzet sem más. Engedned kell, hogy egyedül oldja meg.

– Nem! – Olyan hangosan csattanok fel, hogy a hangom visszapattan a falakról. – Túl sok mindent kellett egyedül megoldania a múltban. Azoknak kell megmutatniuk neki, hogy létezik más mód is a problémák kezelésére, akik szeretik. Én szeretem, és igenis ott leszek mellette. Át fogom ölelni, és a karomban tartom, amíg mindent feldolgoz, és amikor készen áll beszélni róla, mellette leszek, hogy meghallgassam.

Kal a vállamra támasztja az állát.

– Ezért vagy olyan tökéletes neki.

Brad arca elkomorul, és elfordítja a tekintetét.

– Rendben – mondja halkan néhány másodperccel később. – Váljunk szét, és derítsük ki, meg tudjuk-e találni. Nincs túl sok előnye.

– Beszéltél Kevennel? – fordulok szembe Kallal.

Keven, a legidősebb unokatestvérem néhány órával ezelőtt indult vissza a Harvardra.

– Igen, de nem tudott segíteni. Úgy néz ki, Ky megszabadult a telefonjától.

– Ó, a francba!

Reméltem, hogy Keven használhatja a nyomkövetőt a mobilján, hogy megtudjuk a pontos helyzetét. Az egyetlen lehetőség, ami rendelkezésünkre áll, hogy kocsiba pattanunk abban a reményben, hátha ráakadunk valahol. Nem mehetett messzire ilyen későn, és a legjobb tippem, hogy talált egy hotelt, ahol meghúzhatja magát.

– Felkereste őt, vagy Kadent?

– Nem. – Kal erőlködés nélkül veszi fel a táskámat az övével együtt. – De Keven azt mondta, telefonál, ha esetleg rácsörög.

– Rendben, menjünk.

Sarkamban a fiúkkal az ajtó felé masírozok. Lábujjhegyen lopakodunk végig a folyosón, hogy minél kevesebb zajt csapjunk, és a konyhán keresztül kiszökünk a garázsba. Kétlem, hogy Alex vagy James rábólintana a tervünkre, és nem áll szándékomban megengedni, hogy valaki utunkba álljon. Minél tovább van kint Ky egyedül, annál kevesebb a valószínűsége, hogy megtaláljuk. Az idő kulcsfontosságú tényező.

Éppen az előszobában osonunk, amikor James mennydörgő, mély hangja megállít minket:

– Mégis mit képzeltek, hová mentek?

Az orrom alatt szitkozódom, és lassan visszafordulok, felkészülve egy pokoli nagy veszekedésre.

– Kimegyünk megkeresni, és meg se próbálj megállítani minket, mert nem tudsz olyat mondani, ami miatt itthon maradnánk.

– Tudom, hol van.

Éppen szóra nyitom a számat, hogy tiltakozzam, amikor eljutnak az agyamig a szavai.

– Várj. Tessék? Mit tudsz? Mondd el! – Felszaladok a lépcsőn, és a dolgozószobája előtt találkozom vele.

James Kalvinra néz, aztán visszafordítja rám a tekintetét. Komor vonallá préseli az ajkát.

– Elmondtad neki?

– Muszáj volt. Kellett a segítsége.

Farkasszemet nézek a nagybátyámmal, mert nem vagyok hajlandó olyasmiért bocsánatot kérni, amit nem bánok.

– Kifejezetten megkértelek, hogy ne beszélj róla senkinek. Ennek nem örülök, Faye.

– Apa – szólal meg Kalvin a lépcső aljánál. Rá nem jellemzően lágy a hangja. – Nem várhatod el, hogy ilyesmit titokban tartson. Jogunk van tudni… ez mindenkire hatással lesz.

James felsóhajt, és vad érzelmek suhannak át az arcán. Túlságosan szenved ahhoz, hogy megpróbálja eltitkolni.

– Tudom, fiam, de reméltem, hogy előbb beszélhetek Kylerrel.

Kal felsétál a lépcsőn, és megáll mellettem. Megérinti a hátamat.

– Minden rendben lesz vele, apa. Erős, ráadásul nem hülye. Nyilvánvaló, hogy nagyon meglepődött. Vissza fog jönni.

James nagyot nyel, azonban nem tűnik el a megkínzott kifejezés az arcáról.

– Az előbb beszéltem Kadennel. Ott van velük a Harvardon.

Gyanakodva összehúzom a szemem, ahogy megfordulok, és szúrós pillantást vetek Kalra. Az egyik unokatestvérem hazudik, de nem tudom, hogy melyik. Kal elkerekedett szemében őszinte meglepetést látok, így rögtön kiderül a válasz.

– Odamegyek.

Csupán egy lépést sikerül megtennem, amikor James elkapja a könyökömet.

– Nem ma este, édesem.

– Látnom kell.

Megpuszilja a fejem tetejét.

– Későre jár. Reggel találkozhatsz vele. Azt hiszem, most arra van szüksége, hogy beszélgessen a bátyjaival.

Tudom, hogy irracionálisan viselkedem, hogy teljesen természetes, amiért Ky beszélni szeretne Kadennel és Kevennel, de nem tehetek róla, csalódott vagyok, mert nem engem keresett meg, hogy megossza velem a fájdalmát. Ezért hazudott az előbb Keven Kalnak? Mert Ky megkérte rá?

– Jó – válaszolom erőtlenül, kiszabadítva magam a szorításából. – Lefekszem aludni.

Elveszem a táskámat Kaltól, és a szobámba indulok.

– Jól vagy? – faggat Brad, amikor megfogom a kilincset.

– Jól vagyok. – Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy rámosolyogjak. – Csak aggódom.

Megvakarja az állát.

– Tudom. Én is. Próbálj meg aludni, aztán korán reggel elviszlek hozzá.

– Kösz. – Kinyitom a szobám ajtaját, és ledobom a táskámat a padlóra. – Jó éjt, Brad!

A vállam fölött hátrapillantva sokatmondó pillantást vetek Kalra. Megvárja, hogy Brad bemenjen a saját szobájába, mielőtt követ az enyémbe. Halkan becsukom az ajtót.

– Ez bűzlik.

– Egyetértek. – Leteszi a táskáját a padlóra a lába mellé. – Vagy Keven hazudott nekem, vagy Kaden apának.

– Lefogadom, hogy mindketten hazudtak.

Csak ennek van értelme. Ky nem akarja, hogy a szülei tudják, hol van, szóval miért mondaná meg Kaden, hogy ott van, ha tényleg velük lenne? De ha jól ismerem Kyt, márpedig szerintem igen, akkor biztos, hogy felhívta a bátyjait, ami azt jelenti, hogy Keven nekünk is hazudott.

– Szerintem is. Soha nem fognák a szüleink pártját Ky helyett. Főleg ebben a helyzetben nem. Még most sem hiszem el – rázza meg a fejét. – Nem tehetek róla, az jár a fejemben, hogy…

Nem kell befejeznie a mondatot, hogy tudjam, mire céloz.

– Ha ez segít, én szentül hiszem, hogy James az apád. Halvány eltérések vannak a külsőtökben, pont emiatt jöttem rá az igazságra. Neked meg a hármas ikreknek világosabb a hajatok, sötétebb a szemetek, plusz hiszek az anyádnak, mert mindent elmesélt Kyról.

– Nehéz bízni a szavában, amikor annyit hazudott.

– Megértem. James azt mondta, mindegyikőtöknél apasági vizsgálatot akar csináltatni, úgyhogy hamarosan minden kétséget kizáróan tudni fogjuk. – Teszek felé egy lépést, és megveregetem a karját. – De ettől nyugodtan aludnék esténként. Szinte biztos vagyok benne, hogy ő az apád.

– Könnyű mondani. – Összefonja a kezét a feje mögött. – Mit fogunk csinálni Kyjal?

Kihúzom magam.

– Nem várunk reggelig. Ha elmegyünk a Harvardra, és most azonnal szembesítjük Kadent meg Kevent, tudni fogjuk, ha hazudtak. És ha nekünk van igazunk, rávehetjük őket, hogy magyarázzák meg, miért.

– Bradet is visszük magunkkal?

– Nem. Szerintem ő elég nyilvánvalóan kifejezte az érzéseit. Ezt nélküle csináljuk. – Felveszem a táskámat, végül is lehet, hogy hosszabb útra indulunk, és az ablak felé indulok. – Erre szökjünk ki.

– Egy nő, aki pont olyan, mint én… – Kal vigyorogva lépked az ablakhoz.

Először a táskámat dobom ki rajta. Miután mindketten kijutunk, a ház oldala mellett settenkedve lebukunk a szobák ablaka alatt, nehogy elkapjanak minket, majd a garázsba megyünk. Kal beteszi a táskánkat a csomagtartóba, én pedig elfoglalom a helyem az anyósülésen, miközben ő beül a volán mögé. Kezével a kormányt simogatja, ahogy halkan beindítja a motort.

– Olyan jó érzés, hogy megint kedvem szerint jöhetek-mehetek – motyogja inkább magának, mint nekem. – Kezdtem megbolondulni a házba zárva.

Kal házi őrizetben volt a tárgyalásáig, és tudom, hogy a szabadság hiánya kikészítette.

– Elhiszem. Örülök, hogy már túl vagy rajta.

Lassan és halkat kigurul a garázsból.

– Igen, de még hiányzik. Te kapcsolatban vagy vele?

– Nem.

Bár megígértük, hogy keresni fogjuk egymást, egy szót sem hallottam Lana felől, mióta a bíróságon beszélgettem vele.

– Nem hiszem el, hogy soha többé nem fogok találkozni vele. Mintha elveszítettem volna önmagam egy részét.

Oldalra fordulok az ülésemen.

– Érthető. Gyerekkorod óta az életed része. – Az ablakon bámulok kifelé, és elfordítom a fejem, hogy az éjszakai égbolton fénylő csillagokat tanulmányozzam. – Ha ő a másik feled, az utatok még keresztezni fogja egymást.

Egy röpke pillanatra leveszi a tekintetét az útról. Éppen a felhajtó végére értünk.

– Hiszel az ilyen babonás hülyeségekben?

– Az igaz szerelemben hiszek. A valódi mély, őszinte szerelemben, amit csak akkor lehet átélni, amikor két eleve egymásnak teremtett ember találkozik. – Összeráncolom a homlokom. – Vagy legalábbis régen így volt. Már nem vagyok benne biztos, hogy miben hiszek.

Lassan kinyílik a kapu.

– A testvérem miatt? – kérdezi Kal előrébb gurulva a kocsival.

Megrázom a fejem.

– Anya és apa miatt.

Az alapján, amit anya levelében olvastam, a vér szerinti apám volt élete szerelme. De aztán találkozott apával, azzal a férfival, aki felnevelt, az egyetlen édesapával, akit ismertem, és köztük egészen másfajta szerelem volt. Ők a barátságból építkeztek, mindennek az alapja az őszinteség és a valódi partnerkapcsolat volt. Imádták egymást és engem, szóval most az jár a fejemben, hogy apa-apa volt élete szerelme. Nem pedig Adam. Nem az a férfi, akitől megfogant velem. Ami megsemmisít minden teóriát, amit a szerelemről feltételeztem.

Kal kigurul a felhajtóról, és jobbra kanyarodik, nekem meg leesik az állam, amikor a tekintetem találkozik a férfiéval, aki a ház előtt ül a kocsijában.

– Állj meg! – kiabálok Kalra. – Állj félre egy másodpercre.

Kal még meg se állt teljesen, amikor kinyitom az ajtómat. Átszaladok az út túloldalára, és megállok a férfi autója előtt. Meglepett arckifejezése kétségtelenül tükrözi az enyémet. Többször is kérdeztem róla a nagybátyámat, de mindig lerázott valamivel. Erre most Mark itt van. A küszöbünkön.

– Jól vagy? – kérdezem, miközben végigfuttatom rajta a tekintetem. Semmilyen sérülést nem látok rajta. Nincs maradandó nyoma a Daviddel való küzdelmének.

– Jól vagyok, Faye. – Kicsit remeg a hangja. – Azt hiszem, ez az én szövegem. Te jól vagy?

Bólintok.

– Jól vagyok. Teljesen meggyógyultam. – Legalábbis kívülről. – Neked köszönhetően.

– Hála istennek! – Megkönnyebbülten, kedvesen rám mosolyog, őszinte gyengédség van a tekintetében.

Kal a hátamra teszi a tenyerét abban a pillanatban, ahogy mellém ér. Ránézek, majd visszafordítom Markra a tekintetemet.

– Mark, ő az unokatestvérem, Kalvin. Kal, ő az a férfi, aki megmentett a támadás estéjén.

– Mit keres itt? – kérdezi gyanakodva.

– Kal! – szisszenek fel, és elpirulok zavaromban. – Bunkó vagy.

Nagyokat pislog, ahogy szórakozottan rám néz.

– A házunk előtt parkol, mint valami ijesztő kukkoló, és én vagyok a bunkó?

Na jó, igaza van, de akkor is.

– Megmentett.

– Amiért nagyon hálás vagyok – mondja Kal, visszafordítva Markra a figyelmét, aki már kiszállt a kocsijából. – De ez még nem magyarázza meg, hogy miért parkol a vaksötétben az otthonunk előtt.

– Az is érdekes kérdés, hogy ti hova mentek ilyen későn – vágja rá Mark.

Kallal összenézünk.

– Ne terelj – válaszolja Kal. – Válaszolj, vagy felhívom az apámat.

Előveszi a telefonját, az ujja a képernyő fölött időzik. Mark megdörzsöli az arcát, és mintha bajban lenne.

– Mark? – Tekintetemmel szinte odaszögezem, és kimondatlanul teszem fel neki a kérdést.

Egy másodpercre behunyja a szemét. Tesz felém egy lépést, de Kal felemeli a kezét, hogy megállítsa.

– Ne mozdulj, haver.

– Nem így akartam csinálni. Nem számítottam rá, hogy kijössz, és észreveszel. Csak… – Elhallgat, majd a tekintetét is elfordítja.

– Kukkoló – tátogja nekem Kal, én pedig mogorván megrázom a fejem, tagadva a vádat. Nem lehet kukkoló, aki segít egy vadidegennek megmenekülni egy támadás elől.

Inkább egy átkozott szent.

Mark felemeli a fejét, és meglepnek a szemében csillogó könnyek. Van valami nagyon ismerős az arckifejezésében, amitől feláll a szőr a tarkómon. Előrehajolok, hogy szemügyre vegyem őt, a nagy, kék szemét tanulmányozom, mintha most látnám először rendesen. Reszkető kézzel beletúr sűrű, sötét hajába, én meg összeteszem a kirakós darabjait. A szívem elkezd őrülten kalapálni a mellkasomban, és egy kicsit megszédülök.

– Nem Marknak hívnak – vallja be, miközben le sem veszi rólam a tekintetét. – Hanem…

– Adam! – szakad ki belőlem, és gondolatban alaposan fenékbe billentem magam, amiért nem jöttem rá hamarabb.

Még jobban könnybe lábad a szeme, én pedig Kal pólójába markolok, és úgy kapaszkodom belé, mintha az életem múlna rajta.

– Igen – feleli, majd bólintva közelebb jön hozzám. – Adam vagyok. Az apád.

Második fejezet

Faye

Lüktet a vér az ereimben, ahogy Markot – Adamet bámulom.

Az apámat.

A mellkasom hevesen emelkedik és süllyed, sőt, szinte nem is kapok levegőt, annyira összeszorul a torkom az érzésektől. Nem találom a szavakat, de még ha sikerülne is, kétlem, hogy ki tudnám ejteni őket. Csupán döbbenten bámulom a férfit, akiről azt hittem, azért szaglászik körülöttem, mert riporter. De azért kérdezősködött rólam és fényképezett le, mert ő az apám. Kal a karomat rángatja, sürgetőn suttog a fülembe, viszont fel sem fogom, mit mond. Azt hiszem, sokkot kaptam, vagy ilyesmi.

Adamnek ellágyul az arckifejezése, ahogy megszünteti a köztünk lévő kis távolságot.

– Faye… – Tele van aggodalommal a hangja. – Jól vagy? Szeretnél leülni?

– Én… – Fogalmam sincs, mit mondjak. Mire gondoljak.

– Nem akartam csak úgy a nyakadba dobni ezt a bombát. Elmegyek, ha ezt szeretnéd.

– Ne! – szakad ki belőlem hirtelen a szó, miközben kinyílik mögöttünk a kapu. Az éles világítástól azonnal reflektorfénybe kerülünk, és mind a hárman összehúzzuk a szemünket. Egy kocsi ajtajának nyitódását, majd hangos csukódását halljuk. Aztán James megjelenik előttünk, és hosszú léptekkel, viharos arckifejezéssel indul el felénk.

– A kurva életbe – motyogja Kal.

– Mi a fene folyik itt? – üvölti James, mérgesen meredve Adamre. – Ti ketten – rám és Kalre mutat –, tűnés be a házba, most. Ezt majd én elintézem.

– Ne! – Keresztbe fonom a karomat a mellkasomon. – Beszélni akarok az… – Adamre pillantok, aki gyengéd tekintettel néz rám. – Beszélni akarok Adammel – teszem hozzá halkan.

James óvatosan megfogja a könyökömet, és oldalra húz.

– Biztos, édesem? Nem kell most átesned ezen. Megbeszélhetünk egy megfelelő időpontot, amikor találkozhattok.

Felemelem a fejemet.

– Biztos – bólintok. – Lehetne… mármint, nem baj, ha a házban beszélgetünk?

Szorosan átölel.

– Persze, édesem. Amit szeretnél.

Kibontakozok az öleléséből.

– Köszönöm. – Adamhez fordulok. – Beszélhetünk a házban, jó neked?

– Nagyszerű. Szeretnél velem bejönni? – kérdezi Adam.

Idegesen toporgok.

– Kallal megyek, ott találkozunk.

– Csak azért engedem meg, mert Faye ezt szeretné – jelenti ki James hűvös, kemény hangon, amit alig szoktam tőle hallani. – De ha átlépsz egy határt, ha bármivel megbántod, egy szempillantás alatt kipenderítem a hátsódat a hidegbe.

– Faye a lányom. Egyáltalán nem akarom bántani. Csupán lehetőséget akarok kapni, hogy megismerjem. – Őszinteség cseng a hangjában, és feltételezem, hogy ezért ejti James a témát.

A három kocsi egymás után gurul vissza a házhoz a felhajtónkon. Kal egész végig a kezemet szorongatja. Adam kocsija mellett parkol le, és leállítja a motort.

– Szeretnéd, ha ott lennék veled?

– Igen. Nem baj? – harapdálom az ajkam.

– Persze, hogy nem. Mindig melletted állok. Te is tudod.

Elfordulok az ülésemen, amitől megcsikordul a bőrkárpit.

– Mi lesz Kyjal? Talán elmehetnél a Harvardra, hogy kiderítsd, mi van.

– Az várhat. Nem hagylak itt, és Ky is pontosan ezt szeretné. Plusz kétlem, hogy másodjára is meg tudnék lógni apa orra elől.

Alex meglepetten nyitja ki a bejárati ajtót. Pizsamában meg köntösben van, és a szokásos borospoharat szorongatja a kezében. Adam összeráncolja a homlokát.

– Mi folyik itt? – kérdezi. – James?

– Menj vissza a házba, Alex – csattan fel. – Ezt elintézem én.

– Ne mondd meg, hogy mit csináljak a saját házamban! – sziszegi.

– Gondolom, mégiscsak elválnak – motyogja Kal boldogtalanul.

Alex kisétál, és kinyújtott kézzel üdvözli Adamet.

– Alexandra Kennedy.

– Adam Ryan.

Az apám kezet fog vele, és halványan rámosolyog.

– Te vagy Faye apja. – Alex tetőtől talpig végigméri. – A mosolyát tőled örökölte.

Kocsonyássá válik a lábam, így nekitámaszkodom Kalnak.

– Ezt folytassuk odabent – javasolja James a küszöbről, és bekísér minket.

A nappaliban foglalunk helyet, míg Alex a konyhába megy, hogy készítsen egy kávét Adamnek. James whiskyt tölt magának.

– Te is kérsz egyet, Faye? – kérdezi tőlem.

– Tizenhét éves – szólal meg Adam, mielőtt lehetőségem lenne válaszolni. – Nem szabadna whiskyvel kínálnod.

– Ne – kapkodom kettejük között a tekintetemet. – Ne veszekedjünk. Isten a megmondhatója, hogy az utóbbi időben egy életre elegendő veszekedésen vagyok túl.

Adam helytelenítőn ráncolja a homlokát, de nem mond semmit.

James gyengéden megfogja a vállamat.

– Akkor mit szólnál a kávéhoz? Megkérem Alexet, hogy neked is csináljon egyet.

Megfogom a kezét, és hálásan rámosolygok.

– Az nagyon jó lenne, köszönöm.

Kézzelfogható a feszültség a helyiségben, ahogy elindul a konyha felé. A kezemet tördelem az ölemben, és mereven ülök a kanapén az unokatestvérem mellett. Felemelem a fejem, és Adamet méregetem.

– Mikor szereztél rólam tudomást?

– Hét hete. – Megrázza a fejét. – Kaptam egy levelet az anyádtól, ami teljesen váratlanul ért. – Ellágyul a tekintete. – Őszinte részvétem, elképzelni sem tudom, mennyire nehéz lehetett számodra az elmúlt néhány hónap. Biztosan hiányzik az otthonod.

– Igen, de mindent figyelembe véve, jól vagyok. Szeretek itt lenni, az unokatestvéreim, a nagynéném és a nagybátyám nagyon is éreztetik velem, hogy itthon vagyok.

Alex két kávéspohárral a kezében jelenik meg a nappaliban.

– Olyan, mintha végre lenne egy lányom is – vallja be, átadva Adamnek a kávéját. – Ráadásul jó hatással van a fiainkra.

James leül mellém a kanapéra.

– Ez az otthona. Nem fogja elhagyni – morogja, és úgy érzem, valamit elhallgat előlem.

Adam belekortyol a kávéjába, mielőtt válaszol.

– Nem kell ennyire előreszaladnunk. Soha nem kérnék olyat Faye-től, amit nem akar megtenni. Csupán annyit kérek, hogy legyen lehetőségem megismerni a lányomat, akinek a létezéséről sokáig nem is tudtam. – Elcsuklik a hangja, és könnybe lábad a szeme.

Felállok, és szembe fordulok Jamesszel.

– Szeretnék négyszemközt beszélni Adammel. Adnátok nekünk néhány percet?

– Hát persze – biztosít Alex, és éles pillantással figyelmezteti Jamest.

Látom, hogy James nem örül a kérésemnek, de végül bólintva megadja magát.

– Rendben. Az irodámban leszek, ha szükséged lenne rám.

Még egy utolsó, sötét pillantást vet Adamre, mielőtt követi Alexet.

Kal feláll, de megrázom a fejemet.

– Maradnál? – Egész testem tele van feszültséggel, és reszketek. Szükségem van a jelenlétére, hogy két lábbal a földön maradjak. Csak azért kértem meg Alexet és Jamest, hogy menjenek ki, mert nem igazságos, hogy Adamnek ellenséges légkörben kell lennie, és tekintve, hogy milyen most a kapcsolatuk, nem garantálhatom, hogy nem fog üvöltözésbe átcsapni az egész helyzet.

– Mit mondott el neked anya a levelében? – kérdezem visszaülve a kanapéra. Mindkét kezemet a kávéspohár köré fonom, és élvezem, ahogy a hő felmelegíti zsibbadt ujjaimat.

– Elmesélte az igazat róla meg…

Leköpöm magamat meg a padlót kávéval. Kal felpattan, és a nedves foltokat tapogatja a nadrágján. Összezavarodva ráncolja a homlokát.

– Mi a fene?

– Félrenyeltem – hazudom. – Hoznál egy törölközőt meg egy pizsamaalsót a szobámból?

– Persze.

Adam megvárja, amíg Kal elhagyja a helyiséget.

– Nem tud az apjáról meg az anyádról – jegyzi meg helyesen.

– Nem, és szeretném, ha ez így is maradna. Túlságosan sok mindenen ment már keresztül az utóbbi időben.

– Megértem. Követtem a médiában a letartóztatását és a tárgyalást. – Boldogtalanság suhan át az arcán, de gyorsan eltünteti. – Biztosan mindenki számára feszült időszak volt ez.

– Igen. – Az alsó ajkamat harapdálom. – Szóval mi állt még a levélben?

Szándékosan terelem a beszélgetést oda, ahova ki akarok lyukadni.

– Elmesélte, mi történt Jamesszel. – Végtelen undor tükröződik jóképű arcán. – Meg, hogy mennyire aggódott, amikor megtudta, hogy terhes, és fogalma sem volt, ki az apa. – Felsóhajt, megsimogatja simára borotvált állát majd folytatja: – Megértem, hogy miért nem keresett meg akkoriban, bár azt kívánom, bárcsak megtette volna! Szeretném hinni, hogy megértettem és segítettem volna neki. Határozottan nem engedtem volna, hogy egyedül csinálja végig. – Feláll, és megkérdezi: – Szabad? – mutat a kanapéra, ahonnan Kal az előbb állt fel.

Az idegesség a mellkasomból a torkomba költözik, de bólintok. Adam leül mellém, és úgy fordul, hogy szemben legyen velem.

– Megértem az akkori reakcióját, és meg tudok bocsátani neki. Kicsit fiatalabb volt, mint te most, és sok volt neki az a helyzet, amibe belekerült. De nem fogok hazudni, Faye, nehezemre esik elfogadni a tényt, hogy a saját bátyjával szexelt, amikor együtt volt velem – zöldül el az arca.

– Tudom – suttogom, összefonva kezemet az ölemben. – Engem is megdöbbentett, és nagyon igyekszem nem gondolni erre. Ha ki tudnám törölni a fejemből ezt az információt, tuti, megtenném. – Felemelem az állam, és farkasszemet nézek vele. – De nem tehetem, szóval mi értelme ezen rágódni? Megtörtént, és nem számít, hogy te, én, vagy bárki más mit gondol, az a múltban volt. Nem tehetünk ellene semmit azon kívül, hogy elfogadjuk, és továbblépünk.

– Ez nagyon érett gondolkodásra vall – mosolyog őszintén.

Vállat vonok. Nem piros pontot, aranyérmet vagy ilyesmit szeretnék ezért. Csak ki akarom találni, hogyan lépjek tovább az életemben.

– Azt hiszem, példát kellene vennem rólad, de nem biztos, hogy képes vagyok rá. – Kicsit elhalványul a mosolya. – Szinte szeretnék veled lenni, Faye.

– Annak örülnék.

Bólint.

– Nagyon kényelmetlenül érint, hogy egy fedél alatt élsz Jamesszel.

Elkerekedik a szemem.

– Tessék? – szakad ki belőlem. – Nem hiszed… – Ki se tudom mondani ezt a gondolatot.

Sajnálkozás nélkül vonja meg a vállát.

– Az erkölcsi iránytűje egyértelműen hiányos. Nem hibáztathatsz, amiért aggódom emiatt, ugye?

Kihúzom magam.

– James soha nem bántana, és ha én nem aggódom emiatt, akkor neked sem kellene. Különben sem tehetsz ellene semmit. Ő a gyámom, nem te. – Szándékosan csípős a hangom. Ha azt sugallja, hogy megint ki akar szakítani a megszokott környezetemből, nem tudja, mivel fogja szemben találni magát. A combomba mélyesztem a körmömet, ahogy a harag és a frusztráció veszélyesen közel kerül ahhoz, hogy kitörjön belőlem.

Adam szóra nyitja a száját, aztán inkább becsukja. Néhány másodperccel később szólal meg.

– Rendben. Ezzel valamelyest megnyugtattál.

A feszültség egy része elpárolog belőlem, de még résen vagyok. Nem igazán tudom, mit akar Adam, és amíg ki nem derül, hogy becsületesek-e a szándékai, gondolom jobb, ha óvatos vagyok. Még teljesen vadidegen számomra.

– Mi van anyával? – kérdezem. – Róla mi a véleményed?

Egy percig gondolkodik a kérdésen.

– Nehezemre esik elfogadni, hogy évek óta tudta, hogy én vagyok az apád, mégis úgy döntött, hogy nem szól. Emiatt nagyon mérges vagyok rá.

– Én is. Bár tudom, hogy azt hitte, így a legjobb.

– Igen. – Nagyot sóhajt. – Ezt nem kétlem. Saoirse-nek hatalmas szíve volt. – Az arcomat kutatja. – Elképesztően hasonlítasz rá. Pont olyan gyönyörű vagy, mint ő volt.

Vigyorog, ahogy elpirulok, és megrándul a keze az oldala mellett. Tudom, hogy meg akar érinteni, de fél, hogy megijeszt.

– Nem értettem, hogy miért tűnt el mindenféle nyilvánvaló ok nélkül. Az összes barátját kifaggattam, de fogalmuk sem volt, hova mehetett, vagy mi történt. Jamest is megkerestem volna, de a legjobb barátja azt állította, hogy ő sem tudott semmit a hollétéről. Összetörte a szívemet.

– A sajátját is – vallom be suttogva, felidézve anya szavait.

– Soha nem léptem túl rajta. Tisztességtelennek tűnhet az exfeleségemmel szemben, hogy ezt beismerem, és nem akarok bunkó lenni, de anyád volt életem szerelme. Abban a percben, ahogy találkoztunk, tudtam, hogy ő az igazi.

Valami furcsaság üt szöget a fejemben, ahogy hallom beszélni.

– Miért nincs ír akcentusod?

Megint elmosolyodik.

– Huszonegy éves korom óta az Egyesült Államokban élek. A feleségem amerikai, és ideköltöztem, miután végeztem a Trinityn, hogy az apja cégénél dolgozzak. Gyorsan felkapaszkodtam a ranglétrán, és néhány éven belül felső vezető lettem. A többi befolyásos ember a cégnél úgy vélte, jobban be tudnék illeszkedni, és eredményesebben képviselném magunkat az ügyfeleink előtt, ha nem lenne ír akcentusom. Évekig jártam logopédushoz. Az anyám utálja a mostani akcentusomat, és mindig odafigyelek, hogy kellően írnek tűnjek, amikor meglátogatom a rokonaimat.

Nagyot nyelek.

– Neked… még életben vannak a szüleid? Vannak nagyszüleim? – Az apám szülei… Michael szülei egy éven belül meghaltak hároméves koromban. Csupán halvány emlékeket őrzök róluk. Anya szülei pedig lakástűzben vesztették életüket, amikor ő tinédzser volt, szóval soha nem tudtam, milyen érzés, ha az embernek nagyszülője van.

– Igen. A szüleim relatíve fiatalon vállaltak gyereket, és mindketten a hatvanas éveik közepén járnak. Alig várják, hogy megismerjenek téged.

Elakad a lélegzetem.

– Tudnak rólam?

A mosolya a szemében is tükröződik.

– Igen. Felhívtam őket, és meséltem nekik rólad, miután először találkoztunk. A saját szememmel kellett lássalak. Kideríteni az igazságot, mielőtt rájuk dobom ezt az információt.

– Semmit sem mondtál. – Megnyalom kiszáradt ajkamat, felidézve az első beszélgetésünket az étteremben. – Miért?

– Anyád megkért, hogy adjam a te kezedbe a döntést, és igyekeztem tiszteletben tartani a kívánságát, de átkozottul nehéz volt, főleg azután, ami aznap este történt.

Borzongás fut végig a testemen, és reszketni kezdek. Mindig ezt a reakciót váltja ki belőlem, amikor David támadására gondolok, és rendszeresen rémálmaim vannak miatta éjszakánként.

Adam megfogja a kezemet.

– Sajnálom. Ezt nem kellett volna szóba hoznom, de annyira aggódtam érted, mióta megtörtént. Próbáltalak meglátogatni a kórházban, de James nem engedett be hozzád. Aztán elmagyarázta, hogy még nem tudod, én pedig tisztában voltam vele, hogy várnom kell. De átkozottul nehéz volt, Faye. – Könnybe lábad a szeme, és nem tehetek róla, én is sírni kezdek. – Majdnem elveszítettelek pont akkor, amikor megtaláltalak. Szerencséje van, hogy nem öltem meg a puszta kezemmel, de jobban érdekelt, hogy segítséget szerezzek neked, ezért muszáj volt elengednem.

Összeszorul a torkom, és alig tudom megőrizni a hidegvéremet.

– Átölelhetlek? Kérlek… – könyörög.

Bár még idegen számomra, ebben a pillanatban szükségem van a vigaszra. Kell valaki, aki segít elűzni azokat a rettenetes emlékeket. Lassan közelebb csúszok hozzá, ő pedig óvatosan átkarol. Az oldalam mellé engedem a kezemet, a mellkasára hajtom az arcomat, és közben őrülten kalapál a szívem. Néhány percig ebben a furcsa ölelésben maradunk, amíg abbahagyom a szipogást, és elmúlik a pillanat. Én húzódom el elsőként.

– Köszönöm, hogy megmentettél – suttogom, és a pulóverem ujjával megtörlöm a szememet. – Azt hittem, meg fogok halni.

Kisimítja a hajamat az arcomból, én meg tele vagyok ellentmondásos érzelmekkel. Túl nehéz ez az egész helyzet.

– Gondoskodni fogok róla, hogy ilyesmi soha többé ne történjen veled. Nem szeretnék túlságosan nyomulni, mert tudom, időre van szükséged ahhoz, hogy alkalmazkodj a helyzethez, de azt akarom, hogy az életem része legyél, Faye. Így is olyan sok mindenről lemaradtunk. A lányom vagy, és szeretnék az apád lenni. – Egy pillanatra elhallgat. – Már a családom része vagy, és a többiek alig várják, hogy megismerjék a nővérüket.

Elakad a lélegzetem.

– Tessék? – nyögöm ki.

– Van egy húgod és két öcséd New Yorkban, akik izgatottan várják, hogy találkozzanak veled.

Harmadik fejezet

Kyler

– Itt van a kulcs. A motorját a raktárban fogjuk őrizni, amíg vissza nem ér. Köszönjük, hogy minket választott, Mr. Kennedy.

Az ügyintéző a kezembe adja a bérelt jármű kulcsát, én pedig feszült bólintással köszönöm meg neki.

Nincs hangulatom a beszélgetéshez.

Senkivel.

A kabátomat a hátsó ülésre hajítom, aztán beszállok a volán mögé. Megint csipog a telefonom. Kiveszem a zsebemből, és az utolsó üzenetet bámulom, amit Faye-től kaptam. Aggódik értem, és seggfej vagyok, amiért nem válaszolok, de tudom, ha reagálok valamit, el fog kezdődni egy olyan beszélgetés, amire még nem állok készen.

Nem rángathatom bele a hülyeségembe.

Így is éppen elég baja volt az elmúlt hónapokban, és csupán nemrég mászott ki a szakadék mélyéről. Nincs szüksége az én problémámra.

Nekem sincs rá szükségem. De nincs választásom. Ez az új valóságom, és nem tehetem meg nem történtté, amit hallottam. Nem változtathatok a múlton.

Megcsörren a telefonom, és habozok néhány másodpercig, mielőtt válaszolok Kaden hívására.

– Szevasz, tesó. Úton vagy már? – kérdezi.

– Most szálltam be a bérelt kocsiba. – Hátradőlök az ülésen, ahogy a stressz kiváltotta fáradtság elhatalmasodik rajtam.

– Fel a fejjel. Beszéltem apával, és nyertem neked egy kis időt, ahogy megegyeztünk, de aggódik.

– Nem az apám. – Szinte önálló életre kelve bukik ki belőlem a kijelentés.

– Tudom, mit érzel. Kevvel ugyanezen mentünk keresztül. Nem könnyű megbirkózni ezzel a hülyeséggel, de az apád még mindig az apád, Ky. James az apád.

Felsóhajtok. Ez olyan, mint a déjà vu. Amikor korábban beszéltem vele meg Kevennel, a végén jobban összezavarodtam, mint valaha. Kaden helyesli a tervemet, hogy meglátogassam a vér szerinti apámat, de Kev nagyon ellene van. Szerinte jobb, amíg nem ismerem, viszont Kaden jobban megért engem. Tudja, hogy mindig töprengeni fogok, ha nem találkozom vele. Mindketten igyekeztek rámutatni, hogy James az apám, az apánk, függetlenül attól, hogy ki volt a spermadonor. Viszont az agyam egyszerűen nem érti az egészet.

A helyzet iróniája, hogy éveken át veszekedtem és balhéztam Jamesszel, de mindig úgy éreztem, számíthatok rá. Leszámítva azt az egyetlen alkalmat, James mindig mellettem állt. Mégis éveken keresztül ellöktem magamtól. Ostoba veszekedésekbe mentem bele pusztán azért, mert könnyű célpont volt.

És most?

Most azt kívánom, bár minden tekintetben ő lenne az apám!

Most azt kívánom, bár ne vesztegettem volna éveket a kötözködésre!

Bárcsak jobban értékeltem volna, mert már soha semmi nem lesz ugyanaz.

Lehet, hogy ő nevelt fel, de nem az ő vére folyik az ereimben. Nem az ő DNS-e baszott el kurvára. Szinte nevetséges. A bennem tomboló haragnak erednie kell valahonnan, és eddig nem jöttem rá, de most már rohadt logikus. Tudom, hogy nem fogom kedvelni a férfit, akivel találkozni akarok, mégis muszáj látnom őt. A saját szememmel kell ránéznem, akkor is, ha rettegek attól, hogy mit fogok látni. Félek, hogy felismerem benne magamat, és mindent, ami ezzel jár. De akkor is meg kell tennem – hogy motiváljam magam, hogy erősebben küzdjek a bennem dolgozó sötét erők ellen, amelyek örömmel rántanának magukkal a mélybe.

Azt akarom, hogy a férfi egy szörnyeteg legyen.

Azt szeretném, hogy az anyám és a testvéreim minden egyes szava igaz legyen, amit róla mondtak.

Látnom kell.

Végre szükségem van egy magyarázatra, hogy miért vagyok olyan, amilyen.

Egy indokra, hogy felülemelkedjek rajta.

Különben félek, hogy pont úgy fogom végezni, mint ő.

– Ky? – Kaden aggódó hangja szakítja félbe a gondolataimat. – Itt vagy még, tesó?

– Igen. – A fogamat csikorgatom.

– Bárcsak tudtál volna várni egy hetet, hogy elkísérjünk! Nem tetszik, hogy egyedül találkozol vele. Kevvel legalább ott voltunk egymásnak.

Kade és Kev elfoglaltak most az egyetemen, különben eljöttek volna velem. Ezt nem kell külön mondaniuk. Alapvető dolog. De örülök, hogy elfoglaltak, mert ezt egyedül kell végigcsinálnom.

– Minden rendben lesz. Csak tartsátok magatokat a tervhez. Ne áruljátok el senkinek, hova megyek. Éjszaka megléptem tőletek, és fogalmatok sincs, hova mentem.

Ebben egyeztünk meg korábban.

Kaden felsóhajt.

– Nem fogom elárulni. Nem fogjuk. De nem lesz nagy ördöngösség, hogy kitalálják. Logikusan ez következik.

Benyomom a gombot a kulcs nélküli indításhoz, és a motor duruzsolva életre kel.

– Tudom, de időbe fog telni, hogy megtaláljam, és ezzel megkapom, amire szükségem van. Ezért kell most indulnom. Ha nem teszem, félek, hogy anya kitalál valamit, hogy megállítson. Látszólag nagyon eltökélt, hogy távol tartson tőle minket.

– Jó okkal, Ky. – Kade felsóhajt. – Rendben van, de ígérd meg, hogy megállsz pihenni, amikor elkezdesz fáradni. Keress valami szar hotelt, és legalább néhány órát aludj. Nem vezethetsz egész éjszaka.

– Nem fogok. Ígérem. – Hátratolatok a kocsival. – Szólok, amikor megérkeztem.

– Még egy utolsó dolog… – Kaden hallgat, úgyhogy üresbe teszem az autót. – Fel kellene hívnod Faye-t. Vagy legalább egy üzenetet küldj neki. Biztos aggódik… ne zárd ki őt.

– Majd átgondolom. Később beszélünk, tesó. – Kinyomom a hívást, mielőtt megint próbálna bűntudatot kelteni bennem.

Néhány órával később már alig tudom nyitva tartani a szememet. Megállok egy lerobbant útszéli motelnél, ahol villogó neonlámpa hirdeti a szabad szobákat, majd leparkolok, és bemegyek a recepcióra, hogy kérjek egy szobát.

A pult mögött álló nő az ötvenes éveiben járhat, legalább, de ez nem akadályozza meg abban, hogy úgy bámuljon rám, mintha én lennék a következő vacsorája. Csont és bőr, rongyos farmer miniszoknyája meg szűk, piros topja alatt, aminek olyan mély nyakkivágása van, hogy ráncos bőréből és a virtuálisan nem létező melléből szinte nem takar semmit. Jézusom. Majdnem elhányom magam.

– Szükséged lesz ezekre? – kérdezi, ahogy az orrom alá tol egy kosarat tele óvszerrel. Az akcentusában mindenféle dialektus keverékét hallani, ami azt jelenti, hogy sokat költözött.

Beteszem a pénztárcámat a nadrágom hátsó zsebébe, miközben undorodva összepréselem az ajkamat.

– Kösz, nem.

– Szeretnél társaságot? – Kijön a pult mögül, és egyik csontos kezét a mellkasomra fekteti.

A kurva életbe, ez valami vicc? Előfordult már, hogy idősebb nők hajtottak rám, de soha nem olyan öregek, hogy akár a nagymamáim is lehetnének.

Összehúzom a szemem és lehajtom a fejem, miközben gyilkos pillantást vetek rá. Általában ettől mindenki menekül tőlem. Hát ő nem. Inkább elmosolyodik, komolyan vigyorog, és megsimogatja a mellkasomat. Bár kábé annyira akarok hozzáérni, mint a húsevő piranjához, megfogom a csuklóját, és leveszem magamról a kezét, majd hátrálok néhány lépést.

– Tuti, hogy nem. Csak azt akarom, hogy mindenki hagyjon békén.

– Nos, micsoda szégyen – kacsint rám. – Egy nőnek muszáj próbálkoznia.

Még akkor is a fejemet rázom, amikor elfordítom a kulcsot a szobám zárjában. Olyan, amire számítottam. Viseltes, kopott bútorok még az előző évezredből, de friss illata van a helyiségnek, és látszólag makulátlanul tiszta. Ezért piros pont jár.

A zuhanyzó a legnagyobb csodálatomra működik. Addig állok a víz alatt, míg kihűl, és a testem mintha jégkocka lenne. Amikor bebújok a takaró alá, fáradt vagyok, mégsem tudok aludni. Kavarog a fejemben, amit anya mondott Jamesnek, és szinte még mindig nem tudom elhinni. Mintha testen kívüli élményem lenne. Mintha minden, amit hallok, minden, amit érzek, igazából meg sem történne velem. Mintha csapdába estem volna egy alternatív világban egy másik énemmel.

Amikor a szobájában voltam, a kiságya mellett, és minden este altatódalt énekeltem neki gyerekkorában, éreztél bármi bűntudatot? Bármi megbánást? Eszedbe jutott valaha, hogy eláruld?

Soha nem tudtam, hogy ilyesmit csinált. A gondolat, hogy James altatódalt énekelt nekem kisbabakoromban nagyon furcsa dolgokat tesz a mellkasommal, és könnyek csípik a szemem, de letörlöm. Nem fogok sírni. Csak a gyengék sírnak.

Kyler őstehetség a motocrossban. Nem is akadtam fenn ezen a tényen.

Halkan felnevetek a néma szobában, és a homlokomra csapok. A sors szeret kibaszni velem. El se tudom képzelni, hogy hihetett Kaden és Keven anyának, amikor néhány héttel ezelőtt pont erről faggatták. Csupán meg kellett volna mondaniuk, hogy a vér szerinti apjuk motocrossbajnok, és azonnal tudtam volna. Egyszer találkoztam is a hapsival. Tízéves koromban. Amikor a többi szarság történt. Annyira el voltam veszve és féltem aznap, hogy nem is emlékszem, mit mondott nekem.

Doug Grant.

Motocrosslegenda.

A vér szerinti apám.

Azon töprengek, vajon tudta-e, ki vagyok. Hogy ezért jött-e oda hozzám aznap az Uxbridge pályán. Az egyik szokásos éves rendezvényüket tartották, és a tulajdonosok felkértek néhány profit a részvételre, hogy segítsenek nagyobb tömeget bevonzani. Már túl volt a fénykorán, de a helyiek körében élő legendának számított. Máskor kikészültem volna attól, hogy beszélhetek vele, de akkor túlságosan féltem ahhoz, hogy csodáljam őt.

A párnába temetem az arcomat, mert ki akarom verni a fejemből ezeket az emlékeket.

Most nem. Most képtelen vagyok megbirkózni velük.

A telefonom pont ebben a pillanatban csipog, és úgy kapom fel, mintha az éltető oxigént jelentené. Egy újabb üzenet Faye-től.

SZERETLEK.

Összeszorul a mellkasom. Soha nem gondoltam volna, hogy ilyen erősen megdobogtathatja a szívemet egy lány. Hogy képes vagyok ilyen sokat érezni. Nem sejtheti, mennyire jól időzítette az üzenetét, vagy hogy mekkora szükségem van erre a vallomásra. Tudni, hogy megért és támogat, bár szó nélkül léptem le. Akár ezernyi életet is leélhetnék, akkor sem lennék elég jó neki.

Jobbat érdemel.

Brad tökéletes hozzá. Nem olyan elcseszett, mint én, és tudom, hogy jól bánna vele.

El kellene engednem.

Ez lenne a helyes, de túl önző vagyok, hogy megtegyem.

Magamnak akarom, és muszáj elérnem, hogy érdemes legyek a szerelmére.

Ezért kell ezt megtennem.

Szembe kell néznem a múlttal ahhoz, hogy a jövőmet megoszthassam Faye-jel. Csak remélni merem, hogy elég erős vagyok ehhez. Miattam. Miatta.

A tenyeremmel megdörzsölöm a hasamat, de nem akar eltűnni belőle a csomó. Ember, annyira hiányzik. Nem először kívánom azt, hogy bár itt lenne velem! Bárcsak átölelhetném, hogy elszakadjunk a világtól, és elveszítsem magamat benne, meg abban, ahogy iránta érzek.

De a francba, annyira azért nem vagyok önző.

Most nincs szüksége az ilyen szomorúságra. Azok után nem, amiken keresztülment.

Tartozom annyival magamnak és neki, hogy összeszedem magam. Leszámolok a démonjaimmal. Hogy visszamehessek, és valami konkrétat ajánljak neki. Valamit, amit örökre meg akar tartani. Mert én erre vágyom vele.

Örökre.

Halálra kellene rémülnöm a gondolattól, de nem teszem.

Egyáltalán nem ijeszt meg.

– Én is szeretlek – suttogom az üres szobában, és remélem, tudja. Remélem, elégszer mondtam neki. Megint az üzenetére pillantok, és valami meleg érzés borul rám nehéz takaróként.

A szívembe vésett vallomással alszom el.

Negyedik fejezet

Faye

– Ó, istenem! – Szaggatottan lélegzem, ahogy könnytől homályos szemmel bámulom Adamet. Vannak testvéreim? – Nem… én… én…

– Azt hiszem, ennyi elég egy estére – jelenti ki James, ahogy aggódva megjelenik a küszöbön. – Adj egy kis időt Faye-nek, hogy feldolgozza, amit mondtál.

– Persze. – Adam oldalra dönti a fejét, és a szemembe néz. – Szeretnélek megint látni. Vissza kell utaznom New Yorkba egy üzleti ügy miatt, de jövő hétvégén megint eljöhetnék, ha szeretnéd…

Valahogy sikerül cselekvésre bírnom a hangszálaimat.

– Az jó lenne. Vannak még kérdéseim, meg ilyesmi.

– Igen, nekem is. – Előveszi a telefonját. – Nem baj, ha telefonszámot cserélünk? Örülnék, ha utol tudnálak érni valahogy, ha szükség lenne rá.

Nagyot nyelek, miközben megkeresem a mobilomat.

– Persze.

Beütjük egymás számát a telefonkönyvbe, majd kikísérem az előszobába. James már kinyitotta a bejárati ajtót, mintha alig várná, hogy megszabaduljon tőle.

Adam megáll, és szembefordul velem. Óvatosan megfogja a kezemet.

– Annyira jó volt beszélgetni veled. Ha szükséged lenne valamire… bármire, mielőtt megint találkozunk, csak üzenj. Lehet, hogy az elmúlt tizenhét évben nem voltam melletted, de minden tőlem telhetőt meg fogok tenni, hogy kárpótoljalak ezért… – Most először tűnik bizonytalannak, én pedig rádöbbenek, hogy ez a helyzet neki is ugyanolyan idegtépő, mint nekem. – …ha szeretnéd.

Megköszörülöm a torkomat, miközben James szóra nyitja helyettem a száját. Egy szigorú pillantással fojtom belé a szót, ő pedig elhallgat.

– Nem igazán tudom, hogy mit akarok, Adam. A férfi, akit az apámnak hittem, néhány hónappal ezelőtt halt meg, és… – A számra teszem a kezem, ahogy megint könnybe lábad a szemem. A francba. Mikor kattantam be ennyire? Adam kedvesnek tűnik, és ha anya szerette, biztos vagyok benne, hogy az is, de akkor is letaglóz ez az egész… a nagyszülők, a testvérek, meg hogy az apám akar lenni. Nemrég veszítettem el az egyetlen édesapát, akit ismertem, és szörnyű arra gondolni, hogy lecserélem valaki másra. A bűntudat és a zavar összekeveredik a gyásszal és a sóvárgással, így jelenleg nem vagyok jó állapotban. Semmit nem tudok feldolgozni. Minden egy hatalmas katyvasz.

– Soha nem próbálnám átvenni a helyét, vagy arra kérni téged, hogy felejtsd el, mit jelentett számodra. Csupán remélem, hogy nekem is maradt még egy kis hely a szívedben. – A vágy és szenvedés tisztán kivehető Adam arcán, amitől még rosszabbul érzem magam. A könnyek vízesésszerűen csorognak végig az arcomon, én pedig összeomlok.

Kal egy szívdobbanás alatt mellettem terem, és szorosan átölel.

– Ezért kértem, hogy várj – mondja James kemény hangon. – Túl sok, túl korán. Így is éppen elég ideges. Ha szeretnél kapcsolatot kialakítani vele, muszáj hátralépni, és teret adni neki.

Gondolatban könyörgök Jamesnek, hogy hallgasson el. Hogy lágyítsa meg a hangját. Hogy értse meg, mennyire traumatikus és stresszes lehet ez a helyzet Adamnek is. Gondolatban mindent elmagyarázok Adamnek. Könyörgök, hogy értse meg, nem ellökni akarom, vagy hibáztatni valamiért. Egyszerűen most nem tudom kezelni ezt az érzelmi zűrzavart.

Adam vonakodva bólint, és legyőzötten megereszkedik a válla. Kicsinál a fájdalmas arckifejezése, de képtelen vagyok megmozdítani a lábamat. Oda akarok menni hozzá, de mintha szobor lennék, nem tudok megmozdulni. Helyette Kalba kapaszkodom, és hangosan zokogok, miközben nézem, ahogy az apám beszáll a kocsijába, és elhajt.

Fogalmam sincs, hogyan jutok be a hálószobámba, főleg nem az ágyamra, de gondolom, Kalnak van némi köze a dologhoz. Bemászik mellém a takaró alá a melegítőalsójában és trikójában. Gyengéden magához ölel, és meglepő módon mély álomba merülök.

Másnap reggel összerezzenve ébredek fel, az Adammel kapcsolatos gondolataim vetekednek a Ky iránti aggodalmammal. Felveszem a farmernadrágomat a földről, átkutatom a zsebeit, és kiveszem belőle a telefonomat, miközben elmormolok egy néma imát. Összeszorul a mellkasom, amikor ellenőrzöm az üzeneteimet. Ky még nem válaszolt egyetlenegyre sem, én meg kezdek rettenetesen aggódni. Mi van, ha valami hülyeséget csinált? Könyörgöm, legyen minden rendben vele.

Kal halkan horkol, a haja az arca egyik oldalán lelapult, és csorog a nyál a szájából. Elképesztően fiatalnak és aranyosnak látszik alvás közben, ráadásul nagyon békés, ezért elszomorít, hogy fel kell ébresztenem, de muszáj megtalálnom Kyt, és nem várhatok tovább – tudnom kell, hogy jól van. Ami ennél is fontosabb: szükségem van rá.

Most jobban, mint valaha.

Gyengéden megrázom Kalt, de szinte meg sem mozdul, így erősebben kell felráznom.

– Kalvin! Ébresztő!

Oldalra fordul, és felnyög.

– Uh. Menj el. – Lustán rácsap a karomra. – Még aludni akarok.

Nevetek, ahogy a párnába temeti a fejét. Az unokatestvérem nem egy korán kelő típus.

– Harvard! Emlékszel?

Megint felnyög.

– Túl korán van. Feküdj vissza aludni – motyogja álomittas hangon.

A függönyre nézek.

– Nincs túl korán, már kel fel a nap. – Erősen megmarkolom a vállát. – Gyere! Vonszold ki a lusta hátsódat az ágyból. Kynak szüksége van ránk, és korán oda kell érnünk a campusra, nehogy elkerüljük a testvéreidet, mielőtt elkezdődnek az óráik.

Cifra káromkodássorozatot ereszt meg, ahogy felkel, és megdörzsöli a szemét.

– Zuhanyozz le – mondom –, öltözz fel, és a konyhában találkozunk. Csinálok reggelit.

Miután mindketten megfürdünk és eszünk, hagyok egy üzenetet Bradnek az ajtaja alatt, aztán kimegyünk a garázsba. Kal bedobja a táskánkat a csomagtartóba, nekem meg elképesztő déjà vu érzésem támad. Remélem, hogy ezúttal a felhajtó végénél messzebb jutunk.

Kal egész úton nagyon csendben van, de nem zargatom. Nem hazudtam, amikor azt mondtam, nem egy korán kelő típus. Sokkal inkább éjjeli bagoly.

Elképesztő a kontraszt a campuson. Amikor utoljára itt jártam Braddel nagyjából ugyanebben az időben szombaton, a hely mintha egy szellemváros lett volna. Ma kezdődik egy új hét, így tele van aktivitással. Nehéz táskákat cipelő diákok céltudatos arckifejezéssel masíroznak el mellettünk.

– Remélem, nem késtünk el. – Meggyorsítom a lépteimet, és megrángatom Kal kabátját, hogy szedje a lábát, míg szinte már kocogunk az unokatestvéreim kollégiuma felé.

– Lassíts – könyörög néhány perccel később, és előregörnyed. – Szúr az oldalam.

Egy helyes, sötétszőke hajú srác fut el mellettünk, és még vissza is fordul, hogy végignézzen rajtam. Összehúzom a szemem, amikor puszit küld a levegőben. Lángba borul az arcom, ezért gyorsan elfordulok. Kal felhorkan, én meg csúnyán nézek rá.

– Csinálj valamit, haver – jelentem ki, szándékosan figyelmen kívül hagyva, ami az előbb történt. – Szánalmas, mennyire nem vagy fitt. Láttam olyan időseket, akik energikusabban futnak nálad.

Rám morog, én meg kinevetem:

– Szedd össze magad, és menjünk.

Ma nincs időm a kifogásokra. Rosszalló megjegyzéseket motyogva az orra alatt, Kal botladozva követ, miközben én igyekszem kontrollálni a szorongásomat, ami jelenleg kiveri a biztosítékot.

Kalnak tiszta vörös a feje, mire odaérünk Kaden és Keven ajtajához, én meg gyakorlatilag tövig rágtam a körmömet. Határozottan bekopogok az ajtón, és amikor nem érkezik azonnal válasz, ismét dörömbölök, ezúttal hangosabban.

– Nyissátok ki! – kiáltom az ajtót püfölve. – Nem megyünk sehova, amíg be nem engedtek.

Az ajtónyikorgás hallatán hátranézek a vállam fölött. Egy magas lány megdöbbentően kék szemmel és vörös, göndör hajjal sétál ki egy szobából a folyosó túloldalán, és óvatosan méreget engem. Mögötte egy srác, aki szinte a férfi megfelelőjének látszik, nekitámaszkodik az ajtókeretnek, és szórakozottan figyel bennünket.

– Foglalkozzatok a saját dolgotokkal! – sziszegem nekik, ahogy végre kinyílik az unokatestvéreim szobájának ajtaja, és majdnem belezuhanok Kaden karjába, aki felsóhajt, és beletúr kócos hajába.

– Nem kell megkérdeznem, hogy mit kerestek itt, de nem szeretném a folyosón kiteregetni a szennyesünket – hív be minket a szobába, és közben szándékosan bámulja a folyosó túloldalán álló lányt: – Nincs itt semmi látnivaló, Tiff.

Megrázza felé az ujját, ahogy becsapja az ajtót.

Keven ásítva sétál ki a szobájából. Mezítláb van, a pizsamanadrágja letolva lóg a csípőjén, mást nem visel.

És, ó, édes istenem.

Hűha!

Tudtam, hogy Kev kidolgozott izmokat és érdekes tetoválásokat rejteget a pólója alatt, de ilyesmire nem számítottam.

Kev ki van gyúrva. Komolyan kigyúrta magát. Egy gramm háj sincs a felsőtestén, és vagy nyolc kockát látok a hasán a szexi V alakkal együtt, ami eltűnik a nadrágjában. Ky is totál izmos, abszolút érdemes rá, hogy végignyaljam a testét, de Kev mellett egy lusta pöcsnek tűnik.

Kev nyilvánvalóan edz.

Sokat.

Hirtelen nagyon felkelti érdeklődésemet a titokzatos unokatestvérem. Szinte semmit nem tudok róla azon kívül, hogy egy rejtélybe csomagolt enigma.

Tisztában vagyok vele, hogy úgy bámulom, ami már társadalmilag nem elfogadott, de még soha életemben nem láttam ennyire izmos pasit. Nehezemre esik bármi másra koncentrálni a helyiségben.

– Vegyél fel egy pólót, mielőtt Faye-nek kiesik a szeme – jegyzi meg Kaden vigyorogva, mire Kal felnevet.

Elpirulok, csípőre teszem a kezem, és csúnyán nézek Kadenre.

– Hahaha, nagyon vicces. Hol van Ky? – Körbenézek a helyiségben a pasimat keresve.

Kaden és Kev sokatmondó pillantást vetnek egymásra, én pedig elvesztem a maradék türelmemet is. Eltrappolok Keven mellett, gyorsan benézek a két hálószobába, és ezzel rögtön megerősítést nyer a gyanúm.

– Nincs itt – mondom Kalnak. – Itt volt egyáltalán? – nézek vádlón Kadenre és Kevenre.

Megint sokatmondó pillantást vetnek egymásra, én meg minden eltelt másodperccel egyre idegesebb leszek.

– Hol van? – visítom. – Nagyon aggódom érte, szóval, ha tudtok valamit, el kell árulnotok. – Kaden megdörzsöli az állát, én meg teszek egy lépést előre, amíg össze nem ér a lábujjunk: – Kérlek…

– A francba – felsóhajt. – Nem fog örülni ennek.

– Nem érdekel – vágja rá Keven, ahogy megjelenik mellettem. – Nem tetszik, hogy egyedül ment oda. Ha mi nem kísérhettük el, legalább ők hadd követhessék. Tudom, hogy azt hiszi, egyedül kell végigcsinálnia, de szüksége van rá, hogy valaki mellette legyen.

– Szóval tudjátok, hova ment. Hazudtatok nekem. – Kal megjegyzése boldogtalannak hangzik.

Legalább Kevenben van annyi becsület, hogy látszólag elszégyelli magát.

– Sajnálom, de a lojalitásunk kétfelé húzott minket.

– Mondjatok el mindent, amit tudtok. Most. Azonnal – követelem.

– Ki a főnök, Faye? – Kadennek megrándul az ajka a mosolytól.

– Baszódj meg, Kaden. Szeretem, és minden másodperc, amit elvesztegetünk, egy újabb pillanat, ami alatt egyedül küzd valami hülyeséggel. Egy szót sem hallottam felőle, pedig vagy egymillió üzenetet írtam neki, és ettől totál ki vagyok akadva. Szóval beszélj, mielőtt teljesen bekattanok – kiáltom, aztán az ajkamba harapok.

Kaden meleg keze a vállamon landol.

– Sajnálom, Faye. Nem tudtam, hogy egyáltalán nem vette fel veled a kapcsolatot. Nekem folyamatosan írt. Jól van.

Próbálom, de nem sikerül eltitkolnom a fájdalmamat. Az unokatestvéreim összenéznek.

– Ky idióta, Faye – mondja Kal –, de ő ezzel próbál megvédeni téged. Ne agyald túl a dolgot. Megőrül érted, csak most nem tud tisztán gondolkodni.

– Tudom, de utálom, hogy kirekesztett. Gyűlölöm, hogy egyedül akar megbirkózni ezzel. Nem helyes. – Megmozgatom a vállam, hogy megpróbáljam száműzni belőle a feszültséget.

– Wisconsinba ment megkeresni az apánkat – árulja el Keven. – Add ide a telefonodat, beírom a koordinátákat. Rémálom megtalálni a házat.

Kal odaadja neki a telefonját, és Keven kimegy vele a szobából.

– Hogy volt, amikor láttad? – Kaden zaklatott arcát tanulmányozom.

– Szenvedett. Mérges volt. Kevnek és nekem ismerősek ezek az érzések. Próbáltuk lebeszélni, hogy odamenjen, legalább addig, amíg alaposan át nem gondolja, de tudod, mennyire impulzív és makacs.

– Tessék – mondja Keven, ahogy visszaadja Kalnak a telefonját. – Beírtam a koordinátákat a GPS applikációba, illetve telepítettem rá egy nyomkövetőt, hogy pontosan meg tudjátok határozni Ky helyzetét, amikor a városba értek.