Borítószöveg

A fiatal Alice aggódik a saját és a bolygó jövője miatt. Miközben valamiféle vezérfonalat keres, amely elirányítaná az élet útvesztőiben, belemerül az eszmék világába. Roger-Pol Droit magával ragadó, filozófiai témája ellenére könnyen olvasható regényében megelevenednek Lewis Carroll Alice-könyvei és az azokban szereplő különös lények hasonmásai. Hősünk az ő segítségükkel utazik korszakokon át, az ógörög filozófusoktól egészen a 20. századi nagy elmékig, hogy a sok-sok kanyar és különböző szellemi irányzat megismerése után megkíséreljen eligazodni a gondolatok és gondolkodók univerzumában – és legfőképpen: esélye legyen megtalálni a választ az élet nagy kérdéseire és a jelen problémáira.

„Gondolhatod, hogy a világ nem valóságos, hogy egy álomban élünk! Hogy a halál csupán mendemonda! Hogy születésünkkor mindent tudunk és később elfelejtjük az egészet! Gondolhatod azt is, hogy a szavak megváltoztatják a világot, de azt is, hogy a világ változtatja meg a szavakat! Hogy mindannyian egyformák vagyunk vagy mindenki különböző! Mondhatod, hogy az idő egy helyben áll, de azt is, hogy szüntelenül eltűnik! Bármit állíthatsz! Szabad vagy! Érted? SZA-BAD!”

Roger-Pol Droit (Párizs, 1949): egyetemi tanár, filozófus, író, újságíró, a francia Becsületrend lovagja. A CNRS-nél (Francia Nemzeti Tudományos Kutatási Központ) a nyugati filozófusokkal foglalkozott, a Sciences Po-n (Párizsi Politikai Tanulmányok Intézete) szemináriumot vezetett, az UNESCO-nál a főigazgató tanácsadója volt. Mindezzel párhuzamosan szépirodalmi szövegeket és a filozófiába, filozófiatörténetbe bevezető műveket publikál, melyek nagy népszerűségnek örvendenek. Éppen erről a legismertebb: hogy a filozófiát közérthetővé, hozzáférhetővé tette és a mindennapi életben alkalmazza. Könyveit több mint 30 nyelvre lefordították.

Fordította

Szabó Marcell

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Roger-Pol Droit: Alice au pays des idées. Comment vivre?

Albin Michel, Paris, 2025

Copyright © Éditions Albin Michel – Paris 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Szabó Marcell, 2026

Borítóillusztrációk © Raffaello: Az athéni iskola
és Gwengoat/Getty Images

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Borítótervező Féder Márta

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978-963-620-634-5

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Unokáimnak,

Léoniának és

Arnónak,

amikor majd Alice-szal utazhatnak.

BEVEZETŐ
Amelyben megtudjuk,
hogyan is kezdődött az egész

1.
Amelyben Alice egy másik országba
utazik és két egérrel beszélget

Ma reggel Alice egyedül van a házban. A házi feladattal, egy érvelő esszével bajlódik, egyszerűen nem tudja befejezni. A fogalmazásokat szereti. Leírni egy utazást, egy születésnapot, egy találkozást – mindig is szerette az ilyen feladatot. Na de ez, mégis hogyan csinálja? Most először kell érvelő szöveget írnia, érveket és ellenérveket felsorakoztatnia, gondolatokat alátámasztania. Fogalma sincs, hogyan fogjon hozzá.

Anya bevásárolni ment, senki sincs itthon, Alice álmodozni kezd, tekintete egy fénysugarat követ, majd egy madarat a füvön, végül a kanapán alvó Dina macskát figyeli. Mintha egy másik világba csöppenne, egy gondtalan világba, ahol nincs háború, aggodalom és bizonytalanság.

Egy ideje Alice-t egyre több kétség és nyugtalanság gyötri. Folyton a bolygó és az emberiség jövőjén töri a fejét. Miért háborúznak az emberek? Miért pusztítják el a Földet, az állatokat és úgy általában az életet? Hogyan lehetne megállítani a vérengzést? Hogyan kellene megváltoztatni az életünket, anélkül hogy tönkretennénk a világot? Lehetséges ilyesmi? Hogyan találjuk meg a helyes utat?

„És az én kis életem – ábrándozik Alice –, azzal mihez kezdjek? Milyen szakmát válasszak, melyik városban éljek, vajon kibe leszek szerelmes, milyen jövő vár rám? Hogy ismerjem ki magam?” Időről időre túláradó lelkesedés fűti, ilyenkor mintha mindennel képes volna szembeszállni. De ma reggel, mint oly sokszor, a magabiztosság elillan, levertség lesz úrrá rajta. Elveszettnek érzi magát, támpontokat keres.

Az éjszakai álom kísérti. Hihetetlenül valóságosnak tűnik. A nagyapját hallgatja. Az álomban az öregember kinyújtja felé a kezét és azt suttogja:

– Gyere csak, mutatom az utat, én majd segítek eligazodni, nem leszel olyan elveszett.

A nagyapja hosszan beszélt és emlékszik is, hogy miket mondott.

Azt meséli, ábrándozik tovább Alice, hogy az emberek több ezer éve törik a fejüket az engem is nyugtalanító kérdéseken, és csak ne higgyem, hogy a világ veszélyben forog, és nincs kiút, nincs megoldás. Jobban tesszük, ha megnézzük, mit mondtak az évszázadok során a világ filozófusai és bölcsei, majd összehasonlítjuk gondolataikat, és megkeressük köztük azokat, amelyek segítenek a gondolkodásban és az életben.

Nagyapa figyelmeztet, hogy hosszú út vár rám, és hogy néha irányt tévesztek majd, de fejlődni csak így lehet. Bízhatok benne, szeretem nagyapát. De nem értem, miféle útra terel.

Ezen a ponton felébredtem.

Alice arra gondol, hogy csak álom volt. Az érvelő esszétől halálra unja magát, azért bóbiskolhatott el. Ez ma nem fog menni. Jobb lesz, ha fogja az okostelefont, amit anyától születésnapjára kapott a múlt héten és kicsit levegőzik a kertben. Anya aznap reggel teli torokból kiabálta, úgy ébresztette Alice-t: „Na, kislányom, mától nem vagy gyerek! Ugyanúgy szőke a hajad, ugyanúgy csillog a szemed, változatlanul elrévedő a tekinteted, de már tényleg nem vagy gyerek! Érted, mit mondok?”

Nem, Alice nem értette. Hiába nézte a lábfejét, a kezét, a térdét, minden maradt a régiben. Amikor kisebb volt, úgy képzelte, hogy a nagy napon majd minden megváltozik. Át kellett volna változnia egy csapásra egy sokkal nagyobb valakivé. De semmi ilyesmi nem történt. Minden évben ajándékokat, süteményt, öleléseket kapott. Mindenki azt ismételgette, hogy milyen nagy lett, de sem a külseje, sem a gondolatai nem változtak. Idővel már csak az ajándékokat várta, a süteményeket és az öleléseket. A születésnappal bekövetkező nagy átalakulás csupán képzelgésnek bizonyult.

Egyébként is, töpreng tovább Alice, mégis mire való felnőni? A felnőttek mindent csak elrontanak, tönkretesznek. Elég, ha a klímaváltozást nézzük, az állatok életkörülményeit, az óceánok vízminőségét. Ráadásul, a felnőttek mást mondanak és mást csinálnak. Kijelentik, hogy elkerülhetetlen az életmódunk megváltoztatása, de minden marad, ahogy volt. Alice megteszi a tőle telhetőt, tusoláskor nem folyatja a vizet, szelektálja a szemetet, biciklivel jár, megkéri anyát, hogy ne használjon csomagolást… De persze jól tudja, hogy ez nem elég. Alice, ahogy minden barátja, bizonyos benne, hogy közel a katasztrófa. Bénító egy érzés.

Olykor sikerül elhessegetni az aggodalmakat, bedugja a fülhallgatót és táncol, csak úgy repked a haja. Titkon szeretne újra gyerek lenni, és a fehér Nyuszi után iramodni, lecsúszni a sövény alatti alagúton, ahogyan Lewis Carroll történetében az a másik Alice is tette, aki Csodaországban találja magát és a tükör másik oldalán tesz utazást. Anya imádja ezeket a történeteket, minden este olvasott belőlük. Alice-t emiatt a rajongás miatt kapta a nevét.

Kisgyerekként imádta a mindig késésben lévő, zsebórájára pillantgató Nyuszit, imádta a kislányt, aki megpróbálja elkapni, de az alagútba pottyan és különös találkozásokban lesz része. Anya mindig azt mondta: „Te vagy az én klis Alice-om Csodaországból.” Játékból gyakran pillantgatott be a sövény alá, hogy nincs-e ott az alagút. Nemigen hitt benne, mégis remélte.

És így támad ma reggel az az ötlete, hogy megnézze, mi lett a kertvégi híres-neves alagúttal. Tudja jól, hogy nem létezik, hisz már rég nem nyolcéves. De attól még nyugodtan kisétálhat a kert végébe.

A sövény alatt természetesen semmiféle fehér Nyuszi nem vizslatta a zsebóráját. De volt ott egy alagút, amelyet Alice addig sohasem látott. Igazi alagút volt. Hatalmas, tátongó mélység, „egy óriás nyúl alagútja!”, kiáltott fel Alice. És kész, már ott is volt a bejáratnál, megragadta, elsodorta, képtelen volt ellenállni, egy néma, de nagyon erős széllökéstől belezuhant.

Puha és lassú csúszás következett. Pontosan úgy, mint a valahai Alice esetében. A levegő langyos és teljes a sötétség. Különös érzés, de ha hozzászokunk, nem kellemetlen.

„Ezt a hülyeséget, hogy idejöttem!”, gondolja Alice. A csúszás még nem ért véget, egyre lejjebbre és lejjebbre ér, közben Alice a hátára fekszik, mint az úszómedencében, majd egy másik testtartást próbál ki. Előveszi a vadonatúj okostelefonját, melynek fénye hirtelen megtöri a teljes sötétséget. De nem tud csatlakozni, nincs hálózat!

Alice-nak nincs más választása, muszáj gondolkoznia. Csodaországban nem hisz. Beszélő állatok, „egyél meg”-torta, az összevissza méretváltások, hatalmasra nőni, összemenni, Alice-t már semmi ilyesmi nem köti le.

Az alagútban még mindig nincs hálózat, Alice kezdi unni magát. A tetoválásra gondol, amelyet szeretne megcsináltatni. Szinte a megszállottjává vált. De nem unikornist, nem lepkét, nem lótuszvirágot szeretne, az nem az ő stílusa. Nem. Arról álmodik, hogy a jobb karja belső felére tetováltat egy mondatot. Azok a szavak örökké vele maradnának. Ez „A” mondat mindig segítene az életben, segítené élni, hogy átvészelje a nehézségeket. Ez a mondat soha nem hagyná cserben és irányt mutatna, miközben minden alkalommal új értelmet nyerne. Amolyan iránytű lenne, mentőcsónak, védőháló. De egyben távlatot is adna, kihívást jelentene, ösztönzést. Ezeket mind egyszerre. Erre vágyik. Egy gondolatra, amely megvigasztalja a szürke hétköznapokon, fényt gyújt az éjszakában, a csillagok felé húzza, megdorgálja és megbocsát neki, a barátja lenne, akinek elvárásai vannak, de akire mindig számíthat, bárhová is megy, bármit is csinál.

„De mégis hogy találjak egy ilyen mondatot?”, teszi fel a kérdést Alice, aki még mindig csak csúszik és csúszik lefelé, egyre alább, a föld középpontja felé. „Egészen biztos vagyok, hogy létezik ez a mondat, de hogyan találjam meg?”

Hirtelen földet ér, egy avarkupacra huppan. Konstatálja, hogy vége a félhomálynak. Enyhe fény dereng, mintha ködben gyúlt volna lámpa. Hová került?

– Üdvözlet! – szól egy gyönge és vékony hangocska.

– Üdvözlet! – ismétli meg egy hasonló hang.

Nem látni, ki beszél.

– Köszönöm szépen! – válaszol kedvesen Alice. – Kihez van szerencsém?

Emlékszik, hogy Csodaországban egyes királynők olykor félelmetes haragra gerjednek. Jobb, ha tiszteletteljesen viselkedik, sohasem lehet tudni.

– Hahó! Itt vagyunk lent, a lábadnál!

Alice keresni kezdi őket, de nem lát semmit, még jobban koncentrál, összpontosít… és végül csak kivesz, a cipők között, két hadonászó körvonalat. Két mikroszkopikus méretű rózsaszín egeret. Ez lehetetlen, gondolja Alice, de semmi okom megijedni.

– Na – szólal meg –, végre látlak titeket! Kik vagytok?

– Hogy kik vagyunk? Hát az egereid! – Felelnek kórusban a kis hangocskák, mintha Alice valami nagy hülyeséget kérdezett volna.

– Engem úgy hívnak, hogy Eszehol, de könnyen lehet, hogy nekem van a helyén igazán az eszem – szólt a vékonyabb hang.

– Engem úgy hívnak, hogy Egérész, de könnyen lehet, hogy én vagyok az, akinél elmentek otthonról – szólt a másik hang.

És ezzel rázendítenek egy énekre, amelynek a dallamát Alice már hallotta valahol: „Ikrek vagyunk s nővérek, csillagjegyünk is Ikrek, mi fá szó lá mi ré dó, ré mi fá szó dó ré szó…”

Alice-nak leesik az álla, Dina macskájára gondol, aki biztosan nagyon megsértődne, ha tudná, hogy épp egerek dalolnak neki.

– Hol vagyunk? Mondjátok meg végre, hol vagyunk! – kérdezi újból Alice.

De válaszként felcsattanó nevetés jön. Persze Alice csak feltételezi, hogy felcsattanó nevetésről van szó, hiszen sohasem hallott még aprócska, hahotázó, rózsaszín egereket, kettőt egyszerre pedig még kevésbé.

– Hogy hol vagyunk? Hát ITT! Mégis hol szeretnéd, hol legyünk? – szólal meg az eszesebb.

– Máshol sosem lehetünk, mindig csak ITT! Holott, nem is vagy bárhol ott! – szólal meg, akinek az esze hol itt, hol ott.

Alice kezd türelmetlen lenni.

– Pontosan tudom, hogy itt vagyunk! Egyszerűen csak azt kérdezem, hogy miféle hely ez az itt, mi folyik itt, hová csöppentem… Nem túl bonyolult kérdés!

– De, nagyon is bonyolult, igen tisztelt hölgyem, nagyon is bonyolult kérdés, hogy hol vagyunk – mondja az egyik.

– A kérdés, hogy hol is vagyunk, sosem egyszerű – mondja a másik.

– Márpedig mi most… Gondolatországban vagyunk! Gondolatországban! Gondolatországban! – cincognak az egerek Alice lába körül ugrálva.

– És mi minden történik Gondolatországban?

Alice kérdése egyszerre elnémítja az egereket. Egy pillanatra megdermednek. Nem moccannak, nem szólnak egy szót sem.

– Bocsánat – töri meg a csendet Egérész –, de kérdése, kisasszony, zavarba ejt! Hisz, ugyebár, Gondolatországban MINDEN is történik. Mert például, ha szeret valakit, akkor a róla alkotott elképzelés miatt szereti az illetőt. Ha boldog akar lenni, a boldogságról alkotott elképzelés miatt. Ha nem akar egy kisértetjárta házban élni, az is csak a kísértetetekről kialakított gondolat miatt van. Ha fél, hogy a Föld elnéptelenedik, annak a jövőről alkotott elképzelése az oka. Minden szeretett, nem szeretett, utált, vágyott, minden már megszerzett tudás, minden még megszerzendő tudás, MINDEN a fejében, a mások fejében, a könyvekben, az újságokban, a beszélgetésekben fellelhető gondolatok függvénye…

– Ez érdekes – veszi vissza a szót Alice –, sohasem gondoltam, hogy a gondolatok ennyire fontosak. Azt tudtam, hogy egyesek jók, mások rosszak, igazak, hamisak, de valójában nem igazán értem az egészet. Mindenféle gondolatról hallottam már: gondolatkísérletekről, készen kapott gondolatokról, gondolatébresztőről, kisgyerekek és nagy emberek gondolatairól, mélyenszántó és sekélyes gondolatokról, hátsó gondolatokról, gondolatritmusról, sőt gondolatrendőrségről is. Volt, hogy találós kérdésnél, amikor nem jutott eszembe, egyszerűen nem jutott az eszembe semmi, mintha elvitte volna a cica…

In extremis, Alice-nak eszébe jut, hogy egerekkel cseveg éppen!

A két egér halvány, félig gúnyos, félig részvétteli mosollyal nyugtázza. Egérész veszi át a szót.

– Nem is hiszed, mennyi mindennel vagy tisztában, csak nem gondolkozol eleget. Amikor arról álmodozol, hogy szabad leszel, akkor a szabadság gondolata miatt vágysz rá. Kiskorod óta, minden alkalommal, amikor azt kiáltod: „Igazságtalanság!” (hányszor csattantál fel így, és még hányszor fogsz életedben), akkor az igazságosság gondolata nyilvánítja ki magát. Amikor a jövődre gondolsz, arra, hogy mihez kezdesz később, felnőttkorodban, azt is bizonyos elgondolásaid irányítják, hogy mit gondolsz az időről, a jövőről vagy épp a tervezésről. Temérdek gondolatod van, ezek irányítják az életedet. Muszáj tudnod a létezésükről, és meg kell vizsgálnod őket. Márpedig minden gondolatnak ez a hazája, ez az ország.

2.
Amelyben egy kenguru bukkan fel,
akinek a tarisznyája jegyzetekkel van tele

Eszehol izgatottan köröz, nem fér a bőrébe.

– Figyelem! Ne felejtsük el, hogy a megannyi, nem létező dologra vonatkozó gondolat is nagyon hasznos! Elgondolod a minden létezőre érvényes szabadságot, miközben a valóságban az állatok láncra verve élnek, az embereket rabszolgasorba kényszerítik. A nők és a férfiak egyenlőségét is elgondolhatjuk, de a való világban a nők jelentős része alávetett helyzetben van. Én, Eszehol, én is elgondolom az erőszakmentes, a háború és sorscsapások nélküli világon, csakúgy mint az éhínség és a szegénység nélkülin. Jól tudom, hogy nem létezik, még, de a gondolata életben tartja, és segít cselekednünk, hogy megvalósítsuk.

Erre Eszehol táncra perdül és azt dúdolja: „Azt szeretem, ki a lehetetlent akarja.”{1}

– Na tessék, milyen szép mondat! – suttogja Alice. – Meg kell jegyeznem. Felírom a telefonomba a többi mondathoz, amiket magamra tetováltathatnék.

– Ha megengedi, kisasszony, ez a mondat Goethétől való, a Faust második részéből, a második felvonásból, az A Péneios alsó folyásánál című jelenetből – suttogja Alice mögül egy ismeretlen, mély és lágy hang.

Alice megfordul.

A jövevénynek homokszín bundája van, jóságos tekintete és vállán egy nagy bőrtarisznya, tele különféle lapokkal. Igazi jegyzetlapok, Alice is ilyenekből készül a vizsgákra. A jövevény teljesen úgy néz ki, mint egy kenguru.

– Ki vagy te?

– Hát nem látszik? Izgurpának hívnak, de mindenki csak a becenevemen szólít, Kengurunak. A legkülönfélébb hivatkozások helytállóságáért felelek. Idézetek, szerzők, évszámok, könyvcímek, nyelvek, fordítások, de összefoglalók is, ismertetők, összefüggések, magyarázatok… Napi huszonnégy órában rendelkezésre állok, még csak kérni sem kell.

– Elég hasznos – fűzi hozzá Alice óvatosan, mert igyekszik kedves maradni. – De mit számítanak a hivatkozások, amikor a jövőnkről van szó? A Föld lángokban áll, a klíma teljesen megzavarodott… és senki nem tesz semmit! Nem értem, a gondolatok hogy segíthetnének.

– Ebben tévedsz! – válaszolja Egérész. – Hatalmas hiba volna megfeledkezni a gondolatok létezéséről, ó nagyon is léteznek, és muszáj megvizsgálnunk, kipróbálnunk, ütköztetnünk egymással őket. Csakis így kaphatunk választ a kérdésre, hogy hogyan éljünk? És annak érdekében, hogy tényleg kapj is választ, mi leszünk az idegenvezetőid Gondolatországban. Minden valaha írt könyvben szereplő gondolat megtalálható itt, minden gondolkodó, minden korszakból, minden civilizációból, minden hagyományból itt él. A gondolatokat szakemberek tartósítják, ellenőrzik, karbantartják és javítgatják. Őket filozófusoknak nevezzük. Ők a gondolatok mesteremberei. A filozófusok tudják, hogyan tartsák működőképes állapotban a gondolatokat, hogyan teszteljék és hogyan vessék össze őket. Még az is megesik, hogy új gondolatokat találnak fel. Minden gondolatot nem fogunk tudni megmutatni neked, ehhez több élet is kevés volna.

– És találok majd eszközöket ahhoz, hogy megmentsük az emberiséget, a Földet?

– Ezt csak te tudhatod. A mi küldetésünk az, hogy elvezessünk a lényeghez, hogy segítségünkkel felfedezd a gondolatok sokszínűségét, hatalmát és hasznosságát.

Alice újból a nagypapájára gondol. Jól tudja, hogy egész életét filozófusok társaságában töltötte. Nem lepődne meg, ha többé-kevésbé ő is ilyesféle szerzet volna. De a nagyapja hallgat. Amikor Alice erről kérdezi, mindig azt válaszolja, hogy majd később megérti, még várnia kell egy kicsit. Most, hogy Gondolatországban van, ő maga akar a végre járni. Fel akarja fedezni magának a filozófiát, a játékot az eszmékkel, és mindegy, hogy ez a játék szórakoztató vagy komoly. De miért nem vághat neki egyedül?

– Mégis miért tartotok velem?

– Ezt már kérdezted egyszer, és mi válaszoltunk is rá: mi vagyunk a te egereid…

– Hogyhogy az én egereim?

– Azért, mert a feladatunk az, hogy téged kísérjünk el az úton – szól a Egérész. – Azért vagyunk itt, hogy okítsunk, tájékoztassunk és magyarázattal szolgáljunk minden felmerülő kérdés kapcsán. Na meg hogy megvédjünk, ha szükség volna rá.

– És én – kiált fel Eszehol –, nekem az a feladatom, hogy megnevettesselek, megpörgesselek, megsöndörgesselek, nehogy túlságosan komolyan vedd az öreg tanító nénit, aki történetesen a nővérem.

– Ne is hederíts rá – szakítja félbe Egérész –, nincs ki a négy kereke!

– Ne is hederíts rá – vág közbe Eszehol –, egérhalál, tiszta unalom!

– Tanulni muszáj – válaszol Egérész –, de te mindent tönkrevágsz!

– Szórakozni is muszáj, de mit tudsz te erről! A gondolatok élvezetes dolgok – erősködik Eszehol.

Hirtelen Alice észrevette, hogy az egérnővérek kiabálás közben csak nőttek és nőttek. Ahogy a hangjuk erősebb lett, úgy nőtt a méretük is. Az ikrek, akik most már majdnem akkorák voltak, mint Alice, pironkodva néztek rá.

– „Hogy ne aludjanak s legyen beszédüket mivel fűszerezni, vitatkozni kezdtek”{2} – mondja Egérész, aki folytatni szerette volna az előbbi beszélgetést.

– La Fontaine, A macska meg a róka, IX. könyv, 14. mese, 9. és 10. verssor – mondja Kenguru, aki már elő is húzta a megfelelő jegyzetet a tarisznyájából.

– Ezt a mondatot akár az alkarodra is tetováltathatnád, nem? – kérdezi Eszehol.

– Ezt meg honnan tudod? – csattan fel Alice.

– Nagyon egyszerű, mi mindent tudunk – feleli higgadtan Egérész.

Alice meg van döbbenve. Hogyan tudhat egy egér, akivel most találkozott először, a tetoválási tervéről? A tökéletesen titkos tervről. Senkinek sem árulta el, még az anyjának sem.

– Mindent tudtok? Ezt nem hiszem el.

– Nincs is mit elhinni, egyszerűen csak így van – magyarázza tovább Egérész. – Itt, vagyis Gondolatországban, mindenfajta gondolat megtalálható, következésképpen mi mindenről tudunk is.

– Tudjátok azt is, hogy arra gondoltam, csináltatok egy tetoválást?

– Természetesen.

Alice próbálja megérteni, de nem megy. A gondolat a tetoválásról az ő fejében található, nem máshol. Akkor meg hogyan lehetséges, hogy egyszerre a fejében és Gondolatországban is ott van? Ráadásul a tudtán kívül! És ha ilyesmi mégis előfordulhat, akkor honnan tudhatja az egér, hogy az ő gondolatáról, Alice gondolatáról van szó? És különben is, még mielőtt tudná, hogy ez Alice gondolata, azt honnan tudhatná az egér, hogy mire vonatkozik ez a gondolat, mi a jelentése, mi a tartalma?

„Egyáltalán nem értem, semmit sem értek. Minden nagyon zavaros” – gondolja Alice.

– Nem, dehogyis zavaros! – kiált fel Eszehol. – Ha azt mondod, zavaros, azzal csak magadat zavarod.

– Dehát én nem mondtam semmit! Honnan tudod, hogy mire gondoltam?

– Elmondom még egyszer, nagyon egyszerű: mi mindent tudunk – erősködik Eszehol.

– De akkor – kiált fel Alice, mint akinek végre leesett a tantusz –, ha mindent tudtok, akkor meg is taníthattok mindenre!

– Mi sem természetesebb – felelik kórusban az egerek –, ezért kísérünk el Gondolatországban. Ráadásul nem is csak mi fogunk kísérni. Itt van Kenguru is, és mások, akikkel útközben találkozol majd.

Tehát különféle meglepetések várnak rá. Vajon kellemes vagy kellemetlen meglepetések?

Az egerek komolyra fordítják a szót.

– Mielőtt útra kelnénk, néhány dolgot tudnod kell Gondolatországról – mondja Egérész.

– Nincs hozzá fogható! – kontrázik Eszement.

– Kik laknak ott? – kérdezi Alice.

– A legkülönfélébb nemzetiségű és a legkülönbözőbb korokból származó emberek – mondja Egérész. – Időutazásra indulsz, megannyi társadalmat, építészeti irányzatot és politikai rendszert fedezel fel. A gondolatok nem cserepes növények, élő környezetben, eltérő helyzetek közepette szöknek szárba.

– Valójában mindenki ebben az országban lakik. Amint valaki az igazságon kezdi törni a fejét, helyes, jó életet szeretne, esetleg meg akar tanulni gondolkodni, máris ennek az országnak a lakója lesz.

– Veszélyes ez az ország? – kérdi Alice, és aggódik a válasz miatt. Az egerek nem felelnek. Alice bizonytalan, hogy hallották-e a kérdést. Az egerek csendben elfordítják a tekintetüket.

– Veszélyes? – kérdezi újból Alice, de most hangosabban.

– Minden csak tőled függ – mondja Egérész. – Gondolatországban a veszélyek nem kívülről fenyegetnek. Ha rossz gondolatokat születnek benned, nagy szerencsétlenségek érhetnek, szenvedni fogsz és mások is szenvednek miattad, többé nem tudod, merre jársz, elveszíted a tájékozódási pontokat.

– Hogyan ismerhetem fel ezeket a rossz gondolatokat?

– Ami azt illeti, önmagában semelyik gondolat nem rossz – feleli Eszehol. – Mindig csak valaki számára rossz vagy jó. Neked kell megtalálnod a hozzád illő gondolatokat. A számodra rossz gondolat talán másnak jó gondolat.

– Rá se hederíts! – ellenkezik Egérész. – Szokás szerint összevissza locsog! A rossz gondolatok helytelenek, téveszmék. A jók pedig igazak. Slussz, passz, kész!

– És hogyan ismerjük fel az igaz gondolatokat? – kérdi Alice hitetlenkedve.

– Hát pontosan ez itt a bökkenő! – skandálják kórusban az egerek.

„Nem hiszem el! – gondolja Alice. – Tehát a helyzet: nem igazán tudom, hol vagyok, sem azt, hogy hová megyek. Az országot a legkülönbözőbb korokból és kontinensekről származó emberek lakják, és az én feladatom kideríteni, mely gondolatok az igazak vagy hozzám illők anélkül, hogy fogalmam volna arról, hogy kell kideríteni. Továbbá, a tévedés ebben az országban veszélyes dolog. Mégis, ez az egész hasznos, ha meg akarok tanulni élni! Micsoda katyvasz… És a vezetőim ebben az országban… ez a két…”

– Egér – mondja Egérész. – De azt se felejtsd el, hogy a gondolataidat azonnal és veled együtt mi is halljuk!

Alice-t rettenetesen csábítja a kaland, főleg, ha ezzel esély nyílik arra, hogy megtalálja a tökéletes mondatot a tetováláshoz, és talán arra is, hogy megtudja, hogyan segíthetne a leginkább a bolygón, és hogyan biztosíthatná a nemzedéke jövőjét. Másrészt fogalma sincs, mibe keveredik éppen.

– Egy fontos dolgot azonban még le kell szögeznünk – mondja Egérész.

– Pontosan – teszi hozzá a nővére –, aki nem tudja, mit is mondjon, de képtelen csak úgy hallgatni.

– A szabadság vidékén jársz! – veszi vissza a szót Egérész. – Itt senki sem kényszerít, hogy olyasmit gondolj, amit nem szeretnél. Gondolatországban hihetsz mindent, kimondhatsz mindent, kipróbálhatsz mindent. Gondolhatod, hogy minden ember jó vagy hogy mindenki rossz. Mondhatod, hogy az egész attól függ, melyik napról van szó vagy hogy lehetetlen biztosan tudni…

– Képzeld csak el! – folytatja Eszehol, miközben Alice körül szökdécsel. – Gondolhatod, hogy a világ nem valóságos, hogy egy álomban élünk! Hogy a halál csupán mendemonda! Hogy születésünkkor mindent tudunk és később elfelejtjük az egészet! Gondolhatod azt is, hogy a szavak megváltoztatják a világot, de azt is, hogy a világ változtatja meg a szavakat! Hogy mindannyian egyformák vagyunk vagy mindenki különböző! Mondhatod, hogy az idő egy helyben áll, de azt is, hogy szüntelenül eltűnik! Bármit állíthatsz! Szabad vagy! Érted? SZA-BAD!

– EGY FELTÉTELLEL! – pontosítja ikertestvére. – Egyetlenegy feltétellel, de az ELENGEDHETETLEN.

– Na és, mi az? – kérdezi Alice.

– Meg kell tudnod in-do-kol-ni a gondolataidat, bizonyítanod kell tudni az igazadat, tehát felelned kell azoknak, akik ellenvetést tesznek.

– És ha nem sikerül? – nyugtalankodik Alice.

– Hát akkor kérhetsz segítséget!

– Kitől?

– A Tündértől.

– Miféle Tündértől?

– Ebben az országban csak egyetlen Tündér létezik, és úgy hívják: az Ellenvetés Tündére.

3.
Amelyben egy nem akármilyen
Tündér jelenik meg

– Valaki hívatott?

Az erőteljes, tekintélyes hang már messziről hallatszik. Alice egy fenséges hölgyet lát közeledni, vörös bársonyruhát visel, széles mellkasa van és fekete kalap alatt összefogott hosszú barna haja. Dereka háromszorosa-négyszerese az Alice-énak. Gyermekkori olvasmányai jutnak eszébe és önkéntelenül meghajol… sosem lehet tudni, talán egy királynővel van dolga. A rettegett Vörös Királynő! Ha nincs szerencséje és itt, Gondolatországban is éppolyan kegyetlen, mint Csodaországban, akkor jobb, ha meghúzza magát.

– Na de Alice, kérlek, én nem vagyok felség! Az Ellenvetés Tündére vagyok, és azért jöttem, hogy segítsek neked! Nélkülem nem is létezne Gondolatország!

– Hogyhogy? – kérdi Alice, aki nem is lepődik meg azon, hogy a hatalmas Tündér tudja a nevét, hiszen már kezdi kapiskálni, hogy ezen a vidéken bármi megeshet.

– A gondolat sohasem áll magában – magyarázza a Tündér. – Nincs „magasság” „mélység” nélkül, „jobb” „bal” nélkül, „pozitív” „negatív” nélkül stb. Az én dolgom, hogy először is emlékeztessek erre a kétarcúságra, ugyanis a filozófusok és mindenki, aki a gondolatokkal bíbelődik hajlamos elfelejteni ezt a tényt. Ahogy eszükbe jut valami, máris azt hiszik, hogy a gondolatuk egyedi és egyedülálló valami. A gondolkodók, akár jelentéktelenek, akár jelentősek, előbb vagy utóbb mind elszállnak. Azt képzelik, hogy gondolatuk a legapróbb nehézség nélkül, akadálytalanul mindenre válasszal szolgál. De én, az Ellenvetés Tündére, én az akadályok bajnoka vagyok! Amint meglátok egy túlontúl elbizakodott gondolkodót, aki éppen elszállna, azonnal visszarántom a földre. „Nohát, így vagyunk, kisöreg, azt hiszed, megvan a megoldás, hogy hogyan legyen igazságosabb a világ? Hát, akkor ide süss, a megoldásodban maradt ugyanis egy kis igazságtalanság! Azt hiszed, megtaláltad a tiszta igazság nyitját? Nézd csak meg jobban, mert a varázsfőzetedben úszkál még egy kevéske ellentmondás.”

Az Ellenvetés Tündére harsány nevetésben tör ki.

– Na szép… pontosabban, nem valami szép! – jegyzi meg Alice.

– Épp ellenkezőleg! Szükséges, elengedhetetlen! – válaszolja a Tündér. – A gondolatok így maradnak életben, így tartják fenn és erősítik egymást. Valójában minden gondolatnak muszáj találkoznia ellenvetéssel. Ha nem így történik, akkor elsorvad. Egymást is úgy értik meg igazán, hogy felelnek az őket kétségbe vonó gondolatra. Nem pusztán azért jöttem, hogy a gondolatokat visszarángassam a földre, hanem hogy kibontakoztassam őket! Azt hiszik, hogy a gondolatok ellensége vagyok, pedig dehogy, én a gondolatok dajkája vagyok! Látszólag mindenkit csak bosszantok, viszályt szítok, nem hagyom az embereket nyugodtan gondolkodni. Valójában a segítségükre vagyok, hogy jobban, pontosabban és tisztábban gondolkodjanak.

– De ebből csak a veszekedés… – vág közbe Alice.

– Na és akkor? – felel széles mosollyal az Ellenvetés Tündére. – Gondolatországban a veszekedés elengedhetetlen. Úgy haladunk előre, hogy ellentmondunk valaminek! Hogy minderről megbizonyosodjunk, először az ellentmondás és az elbizonytalanítás atyjánál teszünk látogatást. Elviszlek Szókratészhoz, ennél jobban nem is indíthatnánk az utazást. A szóban forgó alak egy rendkívüli játékot talált fel: mindannyiunkat arra késztet, hogy vitába szálljunk önmagunkkal.

– Mi ez az őrültség? – kérdi aggódva Alice.

– A bölcsességhez vezető út – válaszolja Esztelen.

Alice naplója

Egyszerűen nem értem, miféle varázslat vetett ide, ebbe az országba, ahol, úgy tűnik, az idő nem létezik és az egerek beszélnek. A mindentudó kenguru nagyon barátságos és a méretes, pirospozsgás Tündér mogorva, de okos. Nagy kedvem van bejárni ezt a furcsa vidéket. De hogy az utazásom majd segít a bolygón, tudom is én, de nem igazán hiszek benne. Majd meglátjuk.

Addig is leírom magamnak ide az érdekes mondatokat.

SEGÉDMONDATOK AZ ÉLETHEZ

„Azt szeretem, ki a lehetetlent akarja.”

GOETHE: Második Faust

Aki a lehetetlent akarja, az meg akarja változtatni a világot. A világbéke lehetetlennek látszik, de éppúgy az egyetemes igazságosság és feltétel nélküli szabadság is. Szintén lehetetlennek tűnik, hogy mindenki szeresse egymást, hogy minden ember egyenlő legyen, hogy védjük a Földet és az állatokat. De pont azért, mert ezek lehetetlennek látszanak, muszáj fáradhatatlanul küzdeni és szeretni azokat, akik a lehetetlent akarják.

A Tündér felhívta a figyelmemet arra, hogy ezzel a mondattal két probléma van: egyfelől a lehetséges és lehetetlen problémája, másfelől az akaraté. A változás lehetetlennek tűnik, miközben kivitelezhető. Mark Twain mondta a következőt a Tündér szerint: „Elvégezték, mert nem tudták, hogy lehetetlen.” Ebben az esetben az akaratot a terv motorjának tekintjük, olyan erőnek, amely képest átalakítani a valóságot.

Egészen más a helyzet, amikor a „lehetetlen” azt jelenti, hogy „teljességgel kivitelezhetetlen”. Képzeld el például, javasolta a Tündér, hogy valaki gyalog akar eljutni a Holdra. Ezt csakis képzeletben tudja megtenni. Ettől még szerethetjük az ilyen meséket, de nagy butaság volna hinni bennük és azon fáradozni, hogy valóra váltsuk őket. Ez esetben az, aki a lehetetlent akarja, nem igazán szeretetre méltó. Tévúton jár, és másokat is félrevezet. Ennek a Tündérnek aztán tényleg vannak ellenvetései!

{1} Márton László fordítása.

{2} Czuczor Gergely fordítása.