Polgári eljárásjog III.

Szerkesztette

Nagy Adrienn – Wopera Zsuzsa

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2025

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2025

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info-hu@wolterskluwer.com

wolterskluwer.com/hu-hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Váci Tímea, dr. Krizsán Brigitta

Felelős szerkesztő: dr. Szilvási Miklós

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-557-3

Termékkód: NEB9968

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok sokszorosítható.

Szerzők:

Cserba Lajos Levente I. Rész X. Fejezet

Cserbáné Nagy Andrea I. Rész IV. Fejezet

Herédi Erika I. Rész II. Fejezet 1-4. pont

Molnár Judit I. Rész VII. Fejezet

Muzsalyi Róbert I. Rész IX. Fejezet

Nagy Adrienn I. Rész II. Fejezet 5. pont, VI. Fejezet, XII. Fejezet

Nyilas Anna I. Rész VIII. Fejezet

Pákozdi Zita II. Rész 1., 4., 10-11. pont

Pribula László II. Rész 3., 9., 12-13. pont

Tóth Barbara I. Rész V. Fejezet, XI. Fejezet

Udvary Sándor II. Rész 2., 5-8. pont

Wopera Zsuzsa I. Rész I. Fejezet, III. Fejezet

Szerkesztette:

Nagy Adrienn – Wopera Zsuzsa

Kézirat lezárva:

2025. augusztus 1.

© Cserba Lajos Levente, Cserbáné Nagy Andrea, Herédi Erika, Molnár Judit, Muzsalyi Róbert, Nagy Adrienn, Nyilas Anna, Pákozdi Zita, Pribula László, Tóth Barbara, Udvary Sándor, Wopera Zsuzsa, 2025

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2025

Rövidítések jegyzéke

Alapjogi Charta

az Európai Unió Alapjogi Chartája (2016/C 202/02)

Alaptörvény

Magyarország Alaptörvénye

Ákr.

2016. évi CL. törvény az általános közigazgatási rendtartásról

ÁSZF

általános szerződési feltételek

Bejegyzett Élettársi Vagyonjogi Rendelet

a Tanács 2016. június 24-i (EU) 2016/1104 rendelete a bejegyzett élettársi kapcsolatok vagyonjogi hatásaival kapcsolatos ügyekben a joghatóság, az alkalmazandó jog, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról

Bizonyításfelvételi Rendelet

az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2020. november 25-i 2020/1783 rendelete a tagállamok bíróságai között a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő együttműködésről (bizonyításfelvétel)

2001-es Bizonyításfelvételi Rendelet

a Tanács 2001. május 28-i 1206/2001/EK rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködéséről

Bonomi-jelentés

Bonomi, Andrea: Magyarázó jelentés – Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferencia: 2007. november 23-i jegyzőkönyv a tartási kötelezettségekre alkalmazandó jogról (A huszonegyedik ülés által elfogadott szöveg). Szerkesztette a Konferencia Állandó Hivatala, Hága, Hollandia.

Bpnp.

2017. évi CXVIII. törvény a bírósági polgári nemperes eljárásokban alkalmazandó szabályokról, valamint egyes bírósági nemperes eljárásokról

Brüsszeli Egyezmény

Egyezmény (1968. szeptember 27.) a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok végrehajtásáról

Brüsszel I. rendelet

a Tanács 2000. december 22-i 44/2001/EK rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról

Brüsszel Ia. rendelet

az Európai Parlament és a Tanács 2012. december 12-i 1215/2012/EU rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról

Brüsszel II. rendelet

a Tanács 2000. május 29-i 1347/2000/EK rendelete a házassági ügyekben és a házastársaknak a közös gyermekekkel kapcsolatos szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról

Brüsszel IIa. rendelet

a Tanács 2003. november 27-i 2201/2003/EK rendelete a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről

Brüsszel IIb. rendelet

a Tanács 2019. június 25-i (EU) 2019/1111 rendelete a házassági és szülői felelősségi ügyekben a joghatóságról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint a gyermekek jogellenes külföldre viteléről

Ctv.

2006. évi V. törvény a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról

Cstv.

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról

DÁP tv.

2023. évi CIII. törvény a digitális államról és a digitális szolgáltatások nyújtásának egyes szabályairól

Dsz.

8/2021. (X. 29.) SZTFH rendelet a díjak és költségek mértékét a bírósági végrehajtói díjszabásról

EFTA

The European Free Trade Association (Európai Szabadkereskedelmi Társulás)

EGK

Európai Gazdasági Közösség

EK

Európai Közösségek

ENSZ Gyermekjogi Egyezmény

1991. évi LXIV. törvény a Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény kihirdetéséről

ESZB

Egységes Szabadalmi Bíróság

ESZE

Európai Szabadalmi Egyezmény

EU

Európai Unió

EUB

Európai Unió Bírósága

Eufmhr.

az Európai Parlament és a Tanács 2006. december 12-i 1896/2006/EK rendelete az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról

Eukbr.

az Európai Parlament és a Tanács 2020. november 25-i (EU) 2020/1784 rendelete a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről (iratkézbesítés)

Eukkr.

az Európai Parlament és a Tanács 2007. július 11-i 861/2007/EK rendelete a kis értékű követelések európai eljárásának bevezetéséről

EUMSz

az Európai Unió működéséről szóló szerződés egységes szerkezetbe foglalt változata

Európai Számlazárolási rendelet

az Európai Parlament és a Tanács 2014. május 15-i 655/2014/EU rendelete polgári és kereskedelmi ügyekben a tagállamközi követelésbehajtás megkönnyítése érdekében az ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés eljárásának létrehozásáról

EUSz

az Európai Unióról szóló szerződés egységes szerkezetbe foglalt változata (2016/C 202/01

EuVhoR.

az Európai Parlament és a Tanács 2004. április 21-i 805/2004/EK rendelete a nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okirat létrehozásáról

E-ügyintézési tv.

2015. évi CCXXII. törvény az elektronikus ügyintézés és a bizalmi szolgáltatások általános szabályairól

Fizetésképtelenségi rendelet

az Európai Parlament és a Tanács 2015. május 20-i (EU) 2015/848 rendelete a fizetésképtelenségi eljárásról

2000-es Fizetésképtelenségi rendelet

a Tanács 2000. május 29-i 1346/2000/EK rendelete a fizetésképtelenségi eljárásról

Fmhtv.

2009. évi L. törvény a fizetési meghagyásos eljárásról

GDPR

az Európai Parlament és a Tanács 2016. április 27-i (EU) 2016/679 rendelete a természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 95/46/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről (általános adatvédelmi rendelet)

Gyakorlati útmutató

Gyakorlati útmutató a Brüsszel IIb. rendelet alkalmazásához. Luxembourg, Az Európai Unió Kiadóhivatala, 2023.

Hágai Gyermekelviteli Egyezmény

a Gyermekek Jogellenes Külföldre Vitelének Polgári Jogi Vonatkozásairól szóló, Hágában, az 1980. évi október 25. napján kelt szerződés (kihirdette: 1986. évi 14. törvényerejű rendelet)

Hágai Gyermekvédelmi Egyezmény

2005. évi CXL. törvény a szülői felelősséggel és a gyermekek védelmét szolgáló intézkedésekkel kapcsolatos együttműködésről, valamint az ilyen ügyekre irányadó joghatóságról, alkalmazandó jogról, elismerésről és végrehajtásról szóló, Hágában, 1996. október 19-én kelt Egyezmény kihirdetéséről

Hágai Tartási Egyezmény

a gyermektartás és a családi tartások egyéb formáinak nemzetközi behajtásáról szóló, 2007. november 23-i hágai egyezmény – Convention of 23 November 2007 on the International Recovery of Child Support and Other Forms of Family Maintenance (lásd: a Tanács 2011. június 9-i 2011/432/EU határozatát a gyermektartás és a családi tartások egyéb formáinak nemzetközi behajtásáról szóló, 2007. november 23-i hágai egyezménynek az Európai Unió nevében történő jóváhagyásáról)

Hágai Tartási Jegyzőkönyv

a tartási kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2007. november 23-i hágai jegyzőkönyv – lásd a Tanács 2009. november 30-i 2009/941/EK határozatát a tartási kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2007. november 23-i hágai jegyzőkönyvnek az Európai Közösség általi megkötéséről

Házassági Vagyonjogi Rendelet

a Tanács 2016. június 24-i (EU) 2016/1103 rendelete a házassági vagyonjogi rendszerekkel kapcsolatos ügyekben a joghatóság, az alkalmazandó jog, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról

HL

Európai Unió Hivatalos Lapja

HNMK

Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferencia

IM

Igazságügyi Minisztérium

Iratkézbesítési rendelet

az Európai Parlament és a Tanács 2007. november 13-i 1393/2007/EK rendelete a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről („iratkézbesítés”), és az 1348/2000/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről

Itv.

1990. évi XCIII. törvény az illetékekről

Kjtv.

1991. évi XLI. törvény a közjegyzőkről

Koordinációs rendelet

az Európai Parlament és a Tanács 2004. április 29-i 883/2004/EK rendelete a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról

Luganói Egyezmény a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról

a Tanács 2007. október 15-i 2007/712/EK határozata a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló egyezménynek a Közösség nevében történő aláírásáról

1988. évi Luganói Egyezmény

Egyezmény a bírósági joghatóságról és a határozatok végrehajtásáról a polgári és kereskedelmi ügyekben. Kelt Luganóban 1988. szeptember 16-án

MBVK

Magyar Bírósági Végrehajtói Kar

MOKK

Magyar Országos Közjegyzői Kamara

MSz.

Maastrichti Szerződés az Európai Unióról (92/C 191/01)

Mt.

2012. évi I. törvény a munka törvénykönyvéről

NEAK

Nemzeti Egészségbiztosítási Alapkezelő

Nmjtv.

2017. évi XXVIII. törvény a nemzetközi magánjogról

Öröklési Rendelet

az Európai Parlament és a Tanács 2012. július 4-i 650/2012/EU rendelete az öröklési ügyekre irányadó joghatóságról, az alkalmazandó jogról, az öröklési ügyekben hozott határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az öröklési ügyekben kiállított közokiratok elfogadásáról és végrehajtásáról, valamint az európai öröklési bizonyítvány bevezetéséről

Postarendelet

335/2012. (XII. 4.) Korm. rendelet a postai szolgáltatások nyújtásának és a hivatalos iratokkal kapcsolatos postai szolgáltatás részletes szabályairól, valamint a postai szolgáltatók általános szerződési feltételeiről és a postai szolgáltatásból kizárt vagy feltételesen szállítható küldeményekről

Pp.

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Róma I. rendelet

az Európai Parlament és a Tanács 2008. június 17-i 593/2008/EK rendelete a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról (Róma I.)

Róma II. rendelet

az Európai Parlament és a Tanács 2007. július 11-i 864/2007/EK rendelete a szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról („Róma II.”)

Róma III. rendelet

a Tanács 2010. december 20-i 1259/2010/EU rendelete a házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról

Rtv.

1994. évi XXXIV. törvény a Rendőrségről

Szát.

2021. évi LXIV. törvény a szerkezetátalakításról és egyes törvények jogharmonizációs célú módosításáról

SZTFH

Szabályozott Tevékenységek Felügyeleti Hatóság

Szülfel. tv.

2021. évi LXII. törvény a szülői felelősséget érintő nemzetközi igazságügyi együttműködésről

Tartási rendelet

a Tanács 2008. december 18-i 4/2009/EK rendelete a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről

Vht.

1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról

VIEKR

Végrehajtási Iratok Elektronikus Kézbesítési Rendszere

Virgos–Schmit Jelentés

Virgos–Schmit Magyarázó Jelentés: Jelentés a Fizetésképtelenségi Eljárásokról szóló Egyezményhez; készítette professzor M. Virgos és ME Schmit.

Vtv.

1996. évi LV. törvény a vad védelméről, a vadgazdálkodásról, valamint a vadászatról

I. RÉSZ

Európai polgári eljárásjog

I. fejezet

Az európai polgári eljárásjog fogalma, fejlődéstörténete és eredményei

1. A nemzetközi polgári eljárásjog és az európai polgári eljárásjog fogalma, elhatárolása

1.1. A nemzetközi polgári eljárásjog

Az európai polgári eljárásjog vagy másképpen az Európai Unió polgári eljárásjoga fogalma meghatározásánál vissza kell kanyarodnunk a polgári eljárásjog és az ennek részét képező ún. nemzetközi polgári eljárásjog definíciójához. A polgári eljárásjog klasszikus definíciója1 szerint a polgári eljárás rendjét meghatározó jogszabályok összessége. Gáspárdy László szerint a polgári eljárásjogot szabályozó jogforrásokra korunkban három körülmény is általában jellemző:

a) a szabályozás országos mérete, hatálya,

b) a szabályozás viszonylagos stabilitása és

c) a szabályozás magas közjogi szintje.2

Témánkat tekintve a későbbiekben az a) és b) pontban foglaltaknak lesz jelentősége.

Minden állam polgári eljárásjogi szabályozásának van olyan része, amelyet nemzetközi polgári eljárásjogként határozhatunk meg. A nemzetközi polgári eljárásjog – Szászy István szerint – a polgári eljárásjog nemzetközi, külföldi vonatkozásait szabályozza. A polgári eljárásjognak, pedig akkor van külföldi vonatkozása, ha vagy 1. az eljárás tárgyát képező anyagi polgári jogviszonyban, vagy 2. magában az eljárásban, az eljárás folyamán létrejövő eljárási jogviszonyokban külföldi elemek találhatók.3

Kengyel Miklós szerint nemzetközi jelzővel azokra a perjogi normákra utalunk, amelyeket egy adott ország polgári eljárásjoga alkalmazni rendel a külföldi vonatkozású jogvitákra.4 Egy jogvitának pedig akkor van külföldi vonatkozása, ha például valamelyik vagy mindegyik peres fél külföldi, vagy ha a per tárgya külföldön van, vagy a bizonyítást külföldön (is) kell lefolytatni.

Mádl Ferenc szerint a nemzetközi polgári eljárási jog kiterjed a tág értelemben vett minden nemzetközi polgári eljárás kérdésére: a joghatóságra, az alkalmazandó eljárási jogra, a külföldi ítéletek elismerésére és végrehajtására, a választottbíráskodásra, a jogsegélyre stb.5

A nemzetközi polgári eljárásjog forrásainak azonban nemcsak a vonatkozó belső jogi szabályokat tekintjük, hanem az adott állam által között bilaterális és multilaterális nemzetközi szerződéseket is, amennyiben azok a fent jelzett területeket veszik célba.

1.2. Európai polgári eljárásjog vagy az Európai Unió polgári eljárásjoga?

Néhány évtizeddel ezelőtt élénk szakmai vita zajlott arról, hogy a könyvünkben is részletesen tárgyalásra kerülő uniós jogterületeket6 és az azokkal összefüggő tagállami szabályozásokat melyik kifejezés határozza meg pontosabban. Mára ez a vita nyugvópontra jutott, mindkét meghatározás utat tört magának, a vegyes használat sem okoz terminológia következetlenséget, és ez a kérdés is kevésbé foglalkoztatja már a szakmai közvéleményt.7

Mindenekelőtt azt kell leszögeznünk, hogy az európai polgári eljárásjog nyilvánvalóan nem jelenti az Európai Unió intézményeinek működésére vonatkozó eljárási szabályokat. Nem található továbbá az uniós jogban olyan egységes „Európai polgári eljárásjogi kódex”, amely az egyes tagállamok polgári eljárásjogi szabályainak helyébe lépne, akár csak pontosan meghatározott, szűk tárgyi hatállyal.8 Látni kell ugyanakkor, hogy az utóbbi években elfogadott, a későbbiekben részletesen tárgyalásra kerülő, a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés körében elfogadott rendeletek egyre inkább tartalmaznak olyan rendelkezéseket, amelyek minimumharmonizációt vezetnek be a tagállamok eljárásjogi szabályozása terén.

Megállapítható, hogy a német nyelvű szakirodalomban9 az európai polgári eljárásjog kifejezés honosodott meg, amelyet hazai szerzőink10 közül többen is átvettek – vélhetően a terminológiai egységesség érdekében –, így megjelent a magyar nyelvű szakirodalomban is ez a fogalomhasználat. Támogathatónak tartjuk Kecskés László véleményét is, amely szerint az európai polgári eljárásjog tágabb kategória, mint az EU polgári eljárásjoga, tekintettel arra, hogy az magában foglalja a Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferencia egyes produktumait is, amelyek az ún. Hágai Egyezményekben testesülnek meg, de ide sorolható az 1988. évi Luganói Egyezmény is, amelynek EFTA-országok is részesei lettek, illetve az Európa Tanács tematikailag illeszkedő konvenciói is.11

2. Az európai polgári eljárásjog fejlődéstörténete

2.1. A polgári eljárásjogi harmonizáció igényének megfogalmazása

A polgári eljárásjog harmonizációjának gondolata az európai integrációs szervezetek megszületésének pillanatától kezdve – változó intenzitással ugyan, de – napirenden volt. Az Európai Közösségek létrehozásának elsődleges célja egy egységes belső piac megteremtése volt. Joggal vetődik fel a kérdés, hogy mennyire lehet működőképes egy egységes piac, ha jogrendjéből hiányoznak az alapvető egységes eljárási szabályok. A piac hatékony működése érdekében – az eljárási szabályok területén – mindenekelőtt biztosítani kellett az egyik tagállamban hozott határozat másik tagállamban, egyszerűsített és gyors eljárás keretében történő elismerésének és végrehajtásának lehetőségét, másrészről az állampolgárok hatékony jogvédelme szempontjából, az egymással összeegyeztethetetlen ítéletek meghozatalának elkerülése érdekében minimalizálni kellett a párhuzamos eljárások lehetőségét, azaz egységesíteni kellett a joghatósági szabályokat is.12 E kettőt a jogirodalom a nemzetközi polgári eljárásjog területén az igényérvényesítés alfájaként és omegájaként határozza meg.13

2.2. A Brüsszeli Egyezmény

Az EK Szerződés (EKSz) idézett cikkének végrehajtása érdekében már 1960-ban, a német Bülow professzor irányítása mellett megkezdődtek azok a munkálatok, amelyek végül is 1968-ban a Brüsszeli Egyezmény megalkotásához vezettek a bírósági joghatóságról és a határozatok végrehajtásáról polgári és kereskedelmi ügyekben,14 mely a ratifikációkat követően 1973. február 1-jén lépett hatályba.

A Brüsszeli Egyezmény kettős szerződés volt, azaz két szabályozási tárgyat érintett: egyrészről rendezte a joghatósági szabályokat, másrészről a határozatok elismerésének és végrehajthatóvá nyilvánításának szabályait. Létrehozott egy zárt joghatósági rendszert, ami azt jelenti, hogy amennyiben az alperes lakóhelye vagy székhelye a Közösség bármely tagállamának területén volt, kizárólag a Brüsszeli Egyezmény joghatósági szabályai alapozhatták meg az eljáró bíróság joghatóságát, azaz a nemzeti eljárásjogokban meghatározott joghatósági szabályokra nem lehetett hivatkozni. Megteremtett egy egységes joghatósági rendszert, biztosítva, hogy ugyanazon joghatósági szabályok érvényesüljenek minden tagállamban. A Brüsszeli Egyezmény rendelkezései a velük – esetleg – ellentétes belső jogi joghatósági szabályok helyébe léptek az Egyezmény által érintett szabályozási tárgyak vonatkozásában, így direkt joghatósági szabályok kerültek bevezetésre. Zárt egyezmény volt, melyhez csak a Közösség mindenkori tagállamai csatlakozhattak, de számukra ez kötelező is volt, tekintve hogy csak így volt biztosítható az egységes piacon belül az ítéletek kölcsönös elismerése és végrehajtása. Az újonnan belépő tagállamoknak is csatlakozniuk kellett a Brüsszeli Egyezményhez, amely minden, az EU-hoz utóbb csatlakozó tagállam esetében meg is történt.

Az 1971. június 3-án aláírt Jegyzőkönyv 1. cikke szerint az Európai Közösségek Bírósága döntött az 1968. évi Brüsszeli Egyezmény, és a kiegészítő jegyzőkönyvek, valamint a csatlakozásról szóló későbbi egyezmények értelmezéséről. Konstantinos D. Kerameus véleménye szerint „az Egyezmény alkotói egy csapásra elhárították a jogharmonizáció legnagyobb akadályát azzal, hogy az Európai Bíróságot interpretációs joggal ruházták fel. […]. Ezzel hatalmas lépést tettek az igazságszolgáltatás egységesítésének irányában.”15 Az Egyezmény alkalmazásának gyakoriságát jelzi, hogy EUB 2000-ig több mint 100 esetben hozott olyan határozatot, amely az Egyezmény rendelkezéseinek értelmezésére vonatkozott. Az EUB jogértelmező tevékenységének jelentőségét mutatja az is, hogy a Bíróságnak egyes, eléje terjesztett vitás kérdésekben kifejtett jogi álláspontja már konkrét normaszövegként került be a Brüsszeli Egyezményt 2001-ben felváltó Brüsszel I. rendeletbe (ld. később).16

A Brüsszeli Egyezmény direkt joghatósági szabályaival az európai országok megvetették egy európai polgári eljárásjog alapját, ezért méltán nevezhetjük az egyezményt az európai polgári eljárásjog legfontosabb kiinduló forrásának.17

2.3. Az 1988. évi Luganói Egyezmény és a 2007. évi „új” Luganói Egyezmény a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról

Az elemzett téma történetének feldolgozásánál feltétlenül meg kell említenünk, hogy az európai integráció fejlődésével az EK-n kívüli, fejlett piacgazdasággal rendelkező európai országok, mindenekelőtt az EFTA államok számára is egyre kívánatosabbnak látszott, hogy létrehozzanak a Közösségekkel egy, az ítéletek kölcsönös elismerését és végrehajtását biztosító egyezményt. Az erre vonatkozó Egyezményt 1988. szeptember 16-án írták alá a svájci Luganóban. Ez a Brüsszeli Egyezménytől csak annyiban tért el, amennyiben azt az EFTA tagállamok jogának sajátosságai megkövetelték. E szerződés megkötésével az egységesített joghatósági és végrehajtási szabályok már egy kibővített európai térben kerültek alkalmazásra.

Az 1988. évi Luganói Egyezményre18 nézve az EUB-nak értelmező jogköre értelemszerűen nem állhatott fenn, mivel az EFTA tagjai számára lett volna elfogadható, hogy az egyezmény értelmezéséről egy közösségi intézmény döntsön. Az egyezmények párhuzamos jellegéből adódóan azonban nem lett volna célszerű az, ha a két nemzetközi dokumentumnak eltérő értelmezése alakul ki. Ennek elkerülése érdekében az 1988. évi Luganói Egyezményt aláíró EFTA-tagállamok kötelezettséget vállaltak arra nézve, hogy bíróságaik az 1988. évi Luganói Egyezmény értelmezése során figyelembe veszik az EUB, valamint az EU tagállamainak bíróságai által kialakított alapelveket. Ezen a módon biztosítható volt, hogy a két egyezmény értelmezése azonos alapokon történjen.19

Az 1988. évi Luganói Egyezményt 2007-ben – a Brüsszel I. rendelet hatálybalépésére tekintettel – felváltotta az „új” Luganói Egyezmény a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról,20 amely az EU, Dánia és az EFTA fennmaradó négy tagja közül három, Svájc, Norvégia és Izland között jött létre. Liechtenstein – az egyetlen olyan állam, amely 1988 után csatlakozott az EFTA-hoz – nem írta alá az egyezményt.

A Luganói Egyezmény a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról lényegében az EU joghatóságra vonatkozó szabályait, illetve a polgári és kereskedelmi ügyekben hozott határozatok elismerésének szinte automatikus rendszerét képezi le az EFTA-államok viszonylatában. Ily módon kiterjeszti a határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó uniós keret előnyeit ezekre az országokra, illetve ezen országok viszonylatában az uniós tagállamokra. Következésképpen nagymértékben megkönnyíti azt, hogy az EFTA-államokban hozott határozatok az EU által a polgári és kereskedelmi ügyek területén létrehozott igazságügyi térség részévé váljanak, és fordítva. Az Egyesült Királyság az EU-ból történő kilépését követően kezdeményezte a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról szóló Luganói Egyezményhez történő csatlakozását, de ahhoz az EU nem járult hozzá.21

2.4. A polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés intézményesítése: a Maastricht-i Szerződés

Az Európai Unió létrehozásáról szóló, 1993. november 1-jén hatályba lépett Maastrichti Szerződés (MSz.) megnyitotta az utat az európai polgári eljárásjogi együttműködés és a jogalkotás előtt. Az MSz. az európai integráció együttműködési területeit három pillérbe sorolta. VI. Címében új fogalmakat vezetett be: a bel- és igazságügyi együttműködést, ezen belül a polgári és büntető ügyekben történő együttműködést, ezek alkották az Unió harmadik pillérét. E pilléren belül kormányok működtek együtt, ez volt a kooperáció lazább formája. Az MSz. alapvető célja az volt, hogy ezeket az érzékeny területeket megfelelően beillesszék az Unió struktúrájába, azonban e célkitűzés nem bizonyult hatékonynak.22 A VI. Cím pozitív szövegezése ellenére a tagállamok még mindig idegenkedtek a polgári eljárásjog harmonizációjától. A Tanács e jogterületen a nemzetközi egyezmény23 mint jogforrás mellett még ún. közös álláspontokat (joint position), illetve közös fellépéseket (joint action) is elfogadhatott.24 Ezeknek az eszközöknek az intenzív használatára azonban nem került sor, a létrehozott egyezmények jellemzően sohasem léptek hatályba.

Tekintettel arra, hogy a Brüsszeli Egyezmény nem vonatkozott a személyi állapottal kapcsolatos eljárásokra, 1998. május 28-án az EU keretein belül elfogadásra került egy nemzetközi szerződés, amely a házassági perekben és a házastársak gyermekei feletti szülői felügyelettel kapcsolatos perekben rendezi a joghatósági kérdéseket és a határozatok elismerésének és végrehajtásának alapvető szabályait.25 Ezt az egyezményt a tagállamok már a Tanács keretében hozták létre, amelyre az MSz. adott alapot.

2.5. A közösségi szabályozás előkészítése

1996 szeptemberében a Bizottság javaslatot tett a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés egyes területeinek a közösségi első pillérbe történő átemelésére, azért, hogy a személyek szabad mozgásával kapcsolatos hatáskört kiteljesítse. A célba vett területek felölelték az iratok kézbesítését, a határozatok elismerését és végrehajtását, a kollíziós jog és a joghatóság kérdéseinek közelítését. Egy közös polgári jogi vagy polgári eljárásjogi kódex kidolgozása ugyanakkor nem szerepelt a tervezetben. A Bizottság javaslatai kifejezetten az egyének joggyakorlását kívánták megkönnyíteni, figyelembe véve a különböző jogrendszerek eltérő sajátosságait.26

3. A szabadság, biztonság és jog térsége koncepciójának kiteljesítése: az Amszterdami Szerződés

1999. május 1-jétől, az Amszterdami Szerződés hatálybalépésének napjától alapvető szemléletváltásnak lehetünk tanúi a polgári igazságügyi együttműködés területén. Az Amszterdami Szerződésben az EU célul tűzte ki a szabadság, biztonság és jog térségének (area of freedom, security and justice) kialakítását, különösen nagy hangsúlyt fektetve a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködésre. Ez azonban csak akkor volt megvalósítható, ha a Közösség ezen a területen az eddigieknél nagyobb hatáskört kap. Ez meg is történt azzal, hogy az Amszterdami Szerződés az addigi harmadik pillérből átemelte a közösségi első pillérbe a polgári ügyekben történő igazságügyi együttműködést, ezzel megnyílt a közösségi jogforrások (rendeletek, irányelvek, határozatok) alkalmazhatóságának lehetősége.

A polgári ügyekben való igazságügyi együttműködés terén kialakítandó közösségi joganyag elfogadásának jogalapját az – EK Szerződésbe az Amszterdami Szerződéssel illesztett – IV. Cím a „Vízumok, menekültügy, bevándorlás és a személyek szabad mozgására vonatkozó egyéb politikák” cím alatt a 61. cikk adta, míg a 65. cikk a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés egyes területeit határozta meg.

Dánia külön jegyzőkönyvet csatolt az Amszterdami Szerződéshez, mely szerint nem vesz részt az EK Szerződés IV. Címének hatálya alá tartozó intézkedések elfogadásában. Az Egyesült Királyság és Írország viszont olyan jegyzőkönyvet csatolt az Amszterdami Szerződéshez, amely alapján esetről esetre dönthetik el, hogy részt kívánnak-e venni az adott intézkedés meghozatalában.

4. A Nizzai Szerződés jelentősége

A 2001. február 26-án aláírt Nizzai Szerződés jelentős lépéseket tett az integráció elmélyítése irányában a minősített többségi döntéshozatal további jelentős kiterjesztésével. Témánk szempontjából ennek azért van jelentősége, mert a 65. cikkben célba vett jogterületek vonatkozásában is lehetővé tette, hogy a szükséges intézkedésekről a 251. cikkben foglalt eljárás keretében határozzanak, azaz a Tanács és a Parlament együttesen dönt, a Tanács pedig minősített többséggel. Ez alól egyetlen kivételt tett a Nizzai Szerződés: a családjogot érintő intézkedések elfogadásához továbbra is egyhangúság szükséges.

5. A Lisszaboni Szerződés elfogadását követő időszak

A 2007. december 13-án aláírt Lisszaboni Szerződés elfogadását követően, amelynek rendelkezései 2009. december 1-jén léptek hatályba, az EUMSz lépett, amely a 3 pillért a megreformált EU alá sorolta be, és amelynek cikkei így ismét új számozást kaptak.

Jelenleg az EUMSz 81. cikke rendelkezik az igazságügyi együttműködésről polgári ügyekben az alábbiak szerint:

EUMSz 81. cikk (1) bekezdés: Az Unió a határokon átnyúló vonatkozású polgári ügyek tekintetében igazságügyi együttműködést alakít ki, amely a bírósági és bíróságon kívüli határozatok kölcsönös elismerésének elvén alapul. Ennek az együttműködésnek a keretében olyan intézkedések is elfogadhatók, amelyek célja a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítése.

EUMSz 81. cikk (2) bekezdés: Az (1) bekezdésben foglaltak céljából az Európai Parlament és a Tanács rendes jogalkotási eljárás keretében intézkedéseket állapít meg – különösen, ha ez a belső piac megfelelő működéséhez szükséges –, biztosítandó a következőket:

a) a bírósági és bíróságon kívüli ügyekben hozott határozatok tagállamok közötti kölcsönös elismerése és azok végrehajtása,

b) a bírósági és bíróságon kívüli iratok határokon túlra történő kézbesítése,

c) a tagállamokban alkalmazandó kollíziós, illetve joghatóságra vonatkozó szabályok összeegyeztethetősége,

d) együttműködés a bizonyításfelvétel terén,

e) az igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáférés,

f) a polgári eljárások zökkenőmentes lefolytatását gátló akadályok megszüntetése, szükség esetén a tagállamokban alkalmazandó polgári eljárásjogi szabályok összeegyeztethetőségének előmozdításával,

g) alternatív módszerek kidolgozása a jogviták rendezésére,

h) a bírák, ügyészek és az igazságszolgáltatási alkalmazottak képzésének támogatása.

EUMSz 81. cikk (3) bekezdés: A (2) bekezdéstől eltérve, a több államra kiterjedő vonatkozású családjogi kérdésekre vonatkozó intézkedéseket különleges jogalkotási eljárás keretében a Tanács állapítja meg. A Tanács az Európai Parlamenttel folytatott konzultációt követően, egyhangúlag határoz.

A Tanács a Bizottság javaslata alapján határozatot fogadhat el, amelyben meghatározza a több államra kiterjedő vonatkozású családjogi kérdések azon területeit, amelyek esetében a rendes jogalkotási eljárást kell alkalmazni. A Tanács az Európai Parlamenttel folytatott konzultációt követően, egyhangúlag határoz. A második albekezdésben említett javaslatról értesíteni kell a nemzeti parlamenteket. Ha valamely nemzeti parlament az értesítés időpontjától számított hat hónapon belül kifogást emel a javaslattal szemben, a határozat nem fogadható el. Kifogás hiányában a Tanács a határozatot elfogadhatja.

A Lisszaboni Szerződés tehát a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés területével kapcsolatos összes intézkedést a rendes jogalkotási eljárás alá vonta. Az EUMSz 81. cikk (3) bekezdése értelmében azonban a családjog továbbra is különleges jogalkotási eljárás hatálya alá tartozik, amelynek során a Tanács a Parlamenttel folytatott konzultációt követően egyhangúlag határoz.

Dánia és Írország (az Egyesült Királyság 2020. évi Európai Unióból való kilépését követően) továbbra is rögzítették, hogy az EUMSz harmadik része V. címéből (a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség) a szerződésekhez csatolt 21. és 22. sz. jegyzőkönyvben foglaltak szerint kívülmaradnak. Írország ugyanakkor rugalmas kívülmaradási záradékkal rendelkezik, amely lehetővé teszi számára, hogy eseti alapon döntsön az egyes jogszabályok vagy jogalkotási kezdeményezések elfogadásáról, illetve a kívülmaradásról. Ezzel szemben Dániának a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségből való kimaradási záradéka ennél merevebb, ami azt jelenti, hogy e politikában Dánia egyáltalán nem vesz részt.27

6. Az Európai Tanács állásfoglalásainak főbb állomásai és azok hatása a jogalkotási folyamatra

Az Amszterdami Szerződés aláírása után az Európai Tanács, a tagállamok állam- és kormányfőinek testülete számos olyan ülést tartott, melynek fő napirendi pontjai között szerepelt a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés kérdése, területeinek meghatározása, hatékonyságának javítása. Bár ezeken az üléséken kötelező erejű normák nem születnek, az üléseken elfogadott ún. Elnökségi következtetések lényeges politikai kötelezettségvállalásokat és iránymutatásokat tartalmaznak – egyebek mellett – a polgári ügyekben történő együttműködés következetes végrehajtása érdekében.

Az 1998 júniusában Cardiffban tartott csúcstalálkozón az Európai Tanács Elnökségi következtetéseiben felhívta a Tanácsot és a Bizottságot egy olyan cselekvési terv kidolgozására, mely az Amszterdami Szerződés rendelkezéseinek leghatékonyabb végrehajtását célozza a szabadság, biztonság és igazságosság térségének megvalósítására vonatkozóan. Az erre tekintettel benyújtott Cselekvési Tervet (Vienna Action Plan) az Európai Tanács 1998. decemberében Bécsben tartott ülése fogadta el, mely meghatározta azokat a prioritásokat, amelyeket az Amszterdami Szerződés hatálybalépésétől számított 5 éven belül el kell érni az egységes európai igazságszolgáltatási térség realizálása érdekében.

Az Európai Tanács 1999. október 15–16-án Tamperében tartott ülésén elkötelezte magát amellett, hogy az Amszterdami Szerződés adta lehetőségek teljes körét kihasználva megerősíti a szabadság, biztonság és igazságosság térségét. Az Európai Tanács erős politikai üzenetében megerősítette e terület fejlesztésének kiemelt jelentőségét. Már a tamperei Elnökségi Következtetések címe is sokatmondó: „A szabadság, biztonság és igazságosság egysége felé: a Tampere mérföldkövek.” A Következtetések céljai között szerepel a joghoz jutás lehetőségeinek javítása Európában, a bírósági határozatok kölcsönös elismerésének könnyítése. Ez utóbbit az igazságügyi együttműködés sarokpontjaként határozta meg mind a polgári, mind a büntetőjog terén az Európai Tanács. További célként határozta meg e dokumentum a polgári eljárásjogi és egyes anyagi jogi szabályok nagyobb konvergenciájának igényét is. Az Európai Tanács felhívta a Bizottságot arra, hogy készítsen részletes ütemtervet a kitűzött célokhoz szükséges intézkedések végrehajtására.

Az idézett európai tanácsi dokumentumok alapján fogadta el a Tanács azt a rendeletet [a Tanács 743/2002/EK rendelete (2002. április 25.) a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés végrehajtását előmozdító tevékenységek általános közösségi keretszabályozásának létrehozásáról], amely egy 2002–2006-ig tartó időszakra irányzott elő egy keretprogramot a polgári ügyekben való igazságügyi együttműködés végrehajtása érdekében teendő konkrét intézkedések segítésére, támogatására. Fontos kihangsúlyozni, hogy a keretprogramról szóló rendelet igen nagy hangsúlyt helyez az egyes tagállamok jogalkalmazóinak együttműködésére is, annak érdekében, hogy a gyakorló jogászok (bírák, ügyvédek, közjegyzők, közigazgatásban alkalmazott jogászok) a minden tagállamban kötelezően alkalmazandó közös szabályok mellett egymás államainak eljárásjogában is bizonyos fokú jártasságot szerezzenek, mert a gyakorlatban csak így biztosítható a hatékony joghoz jutás (access to justice) a mindennapokban.

Öt évvel a tamperei európai tanácsi ülés után, amely elfogadta a szabadságon, a biztonságon és az igazságosság érvényesülésén alapuló térség jelentős vívmányainak alapjait megteremtő programot, 2004. november 4–5-én az EU tagállamainak állam- és kormányfői elfogadták az elkövetkezendő öt évre szóló ún. Hágai Programot. Ez a program már tükrözi a 2004. október 29-én valamennyi tagállam által aláírt Európai Alkotmány létrehozásáról szóló szerződésben megfogalmazott törekvéseket.

A Hágai Program 3.4.1 pontja határozott célként tűzi ki a határon átnyúló polgári eljárások további jelentékeny megkönnyítését. E dokumentum a polgári ügyekben való igazságügyi együttműködés terén az elkövetkezendő öt évben mindenekelőtt a családjog és az öröklési jog aktuális kérdéseire koncentrál. A Bizottság 2005 májusában előterjesztett egy részletesen kimunkált „Cselekvési tervet” a Hágai Program végrehajtására „Tíz prioritás az elkövetkezendő öt évre – Partnerség a szabadság, biztonság és jog területének európai megújítására” címmel.28

7. Főbb jogalkotási eredmények a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés területén

7.1. A Brüsszel Ia. rendelet

A Brüsszeli és Luganói Egyezmények egy jól működő joghatósági rendszert hoztak létre, és hatékonyan biztosították a határozatok körforgását Európa jelentős részén. Biztosítani kellett ennek folytonosságát, alkalmazkodva az EU megváltozott jogalkotási hatáskörére, amely már lehetővé tette a nemzetközi szerződésen túlmutató, a joghatóságra, valamint a határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó kötelező és közvetlenül alkalmazandó közösségi norma megalkotását. A Brüsszeli Egyezményt így 2002. március 1-jei hatálybalépéssel váltotta fel a Tanács 44/2001/EK rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról (Brüsszel I. rendelet). A Brüsszeli Egyezmény szabályozási koncepciója, rendelkezései a Brüsszel I. rendeletben tovább éltek, azok módosítására annyiban került sor az egyezményhez képest, amennyiben azt a mindennapi élet változásai megkövetelték (pl. elektronikus kereskedelem), vagy az egyezmény alkalmazása során felmerült nehézségek elhárítása ezt indokolta.29

Jelenleg a Brüsszel I. rendelet átdolgozása, a 2015-ben hatályba lépett, az Európai Parlament és a Tanács 1215/2012/EU rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról alkalmazandó, amelyet a szakma Brüsszel Ia. rendeletként definiál. Ezt a rendeletet tekintjük az európai polgári eljárásjog egyik tartópillérének, alapkövének, amelyre számos további rendelet is utaló szabályt ad.

7.2. A Brüsszel IIb. rendelet

A tagállamok 1998. május 28-án írták alá az Egyezményt a joghatóságról és a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról házassági ügyekben,30 melyet a perjogi szakirodalom – az 1968-as Brüsszeli Egyezmény tárgyával és szerkezetével való hasonlóság okán – Brüsszel II. rendeletnek nevezett el. Ez a nemzetközi szerződés azonban nem lépett hatályba az Amszterdami Szerződés hatálybalépését követő megváltozott jogalkotási hatáskör miatt, ezért annak rendelkezései már a Brüsszel I. rendelethez hasonlóan kötelező erejű közösségi norma formájában láttak napvilágot a Tanács 1347/2000/EK rendeletében (a Tanács 2000. május 29-i 1347/2000/EK rendelete a házassági ügyekben és a házastársaknak a közös gyermekekkel kapcsolatos szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról) az egyezményhez képest pontosított címmel, de amely lényegében átvette az egyezmény struktúráját és rendelkezéseit. Ezt a 2001-ben hatályba lépett rendeletet nem sokkal ezután, 2003. november 27-én a Tanács hatályon kívül helyezte, és elfogadta a 2201/2003/EK tanácsi rendeletet, amely már egy kibővített alkalmazási területtel 2005-től felváltotta a szóban forgó közösségi normát. Jelenleg ennek átdolgozása a 2022. augusztus 1-jén hatályba lépett, a Tanács 2019/1111/EU rendelete a házassági és szülői felelősségi ügyekben a joghatóságról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint a gyermekek jogellenes külföldre viteléről van hatályban, amelyet Brüsszel IIb. rendeletként ismerünk.31

7.3. A Fizetésképtelenségi rendelet

A fizetésképtelenség körében az első egyezménytervezet 1970-re készült el, melyet az új tagállamok felvétele miatt nem fogadtak el. A tervezet átdolgozásával született meg 1980-ban a második javaslat, de ezzel együtt úgy tűnt, hogy a jogegységesítési folyamatot megakadályozza a tagállamok ellenállása, 1990-ig ugyanis semmilyen előrelépés nem történt. Végül az 1990-ben létrehozott ad hoc bizottság 1992-ben terjesztett elő a Tanácsnál egy tervezetet a nemzetközi fizetésképtelenségi joggal kapcsolatban.32 A tervezet nem kívánta szabályozása alá vonni a fizetésképtelenségi jogot a maga teljességében. A tervezet elsősorban a fizetésképtelenségi joggal kapcsolatos kollíziós jogi problémákat kívánta rendezni, mivel a szabályok egységesítésére nem volt esély, emellett azonban számos eljárásjogi kérdést és anyagi jogi problémát is hatókörébe vont.33 A fizetésképtelenség tárgykörében született egyezmény – ebben a formában – soha nem lépett hatályba, bár az Európai Unió Tanácsában egy 1999-es kezdeményezés tulajdonképpen megmentette főbb rendelkezéseit. Végeredményben a tervezet végső, 1995. évi verzióját konvertálták át a – 2002. május 31-én hatályba lépett – fizetésképtelenségi eljárásról szóló 1346/2000/EK tanácsi rendelet formájába, sértetlenül fenntartva annak lényeges előírásait.34

Jelenleg ennek átdolgozása, az Európai Parlament és a Tanács 2015/848/EU rendelete a fizetésképtelenségi eljárásról van hatályban.

7.4. A kézbesítésről szóló rendelet

A belső piac megfelelő működése szükségessé teszi a bírósági és bíróságon kívüli iratok továbbításának korszerűsítését és meggyorsítását a polgári vagy kereskedelmi ügyekben a tagállamok között történő kézbesítés során. A polgári ügyek bírósági eljárásainak hatékonysága és gyorsasága azt jelenti, hogy biztosítani kell az iratok továbbításának közvetlen és gyors módját a tagállamok által kijelölt helyi testületek között. E célok megvalósítása érdekében született meg a Tanács 1348/2000/EK rendelete a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről polgári és kereskedelmi ügyekben, mely 2001. május 31-én lépett hatályba. Az alapvetően technikai jellegű szabályokat rögzítő „kézbesítési rendelet” intézményes kereteket teremt a bírósági peres és nemperes iratok más tagállamban történő – lehető legrövidebb időn belüli – továbbítására, meghatározza az irat átvételének megtagadási okait stb.

Jelenleg ennek átdolgozása az Európai Parlament és a Tanács 2020/1784/EU rendelete a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről (iratkézbesítés) van hatályban.

7.5. A Bizonyításfelvételi Rendelet

A polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel terén történő együttműködésről szóló, 2001-es Bizonyításfelvételi Rendeletnek 2004. január 1-jei hatálybalépéséig a bizonyításfelvétellel kapcsolatban nem jött létre a tagállamok mindegyikét kötelező megállapodás. A polgári és kereskedelmi ügyekben a külföldön történő bizonyításfelvételről szóló 1970. évi Hágai Egyezménynek az Európai Unió mindössze 11 tagállama volt részese. Mivel egy tagállam bírósága valamely polgári vagy kereskedelmi ügyben történő határozathozatal érdekében gyakran kényszerül arra, hogy más tagállamban folytasson le bizonyítást, a Közösség tevékenysége nem korlátozódhat a bírósági, illetve bíróságon kívüli iratok kézbesítésére.35 Ezért a tagállamok bíróságai közötti bizonyításfelvételt hatékonyabbá kellett tenni. E cél megvalósításának lényeges eszközeként alkotta meg az Unió a szóban forgó jogi normát.

Jelenleg ennek átdolgozása az Európai Parlament és a Tanács 2020/1783/EU rendelete a tagállamok bíróságai között a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő együttműködésről (bizonyításfelvétel) van hatályban.

7.6. A Tartási rendelet

A tartásdíjtartozások nemzetközi behajtásának megkönnyítése érdekében a Tanács 2008 decemberében elfogadta a tartási rendeletet, a Tanács 4/2009/EK rendeletét a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről. A tartási rendelet két szempontból is különös jelentőséggel bír a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés eddigi történetében. Az egyik a rendelet hatóköre, amely 2008-ban jelentősen túlmutatott az addigi „brüsszeli egyezmény típusú” normákon azzal, hogy már nemcsak a joghatóság és elismerés és végrehajthatóvá nyilvánítást szabályozza, hanem a tartási kötelezettségekre alkalmazandó jogra vonatkozó szabályokra is utalást tartalmaz, mely utaló szabályok a HNMK keretében elfogadott 2007. évi jegyzőkönyvre mutatnak. E rendelet jól példázza az EU jogalkotása és a HNMK közötti jogi együttműködést.36 A tartási rendelet elfogadásával pont került egy több mint egy évtizede napirenden lévő uniós jogalkotási folyamat végére, ugyanis 2011-ig a tartási ügyekkel kapcsolatban felmerült jogviták a Tanács 44/2001/EK rendelete (Brüsszel I rendelet) tárgyi hatálya alá tartoztak, amely egy különös joghatósági szabályt is tartalmazott a tartással kapcsolatos ügyekben.37

7.7. Az Öröklési Rendelet

Különös helyet foglal el a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés területének jogalkotási folyamatában, és gyakorlati jelentőségét tekintve is kiemelkedő az Európai Parlament és a Tanács 650/2012/EU rendelete az öröklési ügyekre irányadó joghatóságról, az alkalmazandó jogról, az öröklési ügyekben hozott határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az öröklési ügyekben kiállított közokiratok elfogadásáról és végrehajtásáról, valamint az európai öröklési bizonyítvány bevezetéséről. A rendelet célja, hogy felszámoljon minden olyan akadályt, amelybe a polgárok határon átnyúló öröklési üggyel összefüggésben a jogaik gyakorlása során szembesülnek. Az európai öröklési bizonyítvány online elérhetősége is biztosított.38

7.8. Európai fizetési meghagyásos eljárásról szóló rendelet (Eufmhr.)

A Bizottság 2002. december 20-án elfogadta az európai fizetési meghagyásos eljárásról, valamint a kis értékű követelések elbírálására irányuló eljárások egyszerűsítését és gyorsítását célzó intézkedésekről szóló zöld könyvet.39 A zöld könyv konzultációt indított egy, a nem vitatott követelések behajtására irányuló, egységes vagy harmonizált európai eljárás lehetséges céljairól és jellemzőiről. Ennek oka az volt, hogy miközben valamennyi tagállam megpróbálja kezelni a nem vitatott követelések tömeges behajtásának kérdését – a többségük egyszerűsített fizetési meghagyásos eljárást dolgoz ki –, mind a nemzeti jogszabályok tartalma, mind a hazai eljárások teljesítménye nagymértékben eltér egymástól. Továbbá az egyes nemzeti eljárásjogokban szabályozott eljárások a határokon átnyúló ügyekben gyakran nem megengedhetőek vagy nem célszerűek. Erre tekintettel a kidolgozott rendeletjavaslat az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásával egyszerűsíteni és felgyorsítani kívánja a nem vitatott pénzbeli követelésekkel kapcsolatos, határokon átnyúló peres ügyeket, valamint csökkenteni azok költségét, illetve lehetővé tenni az európai fizetési meghagyások szabad érvényesítését valamennyi tagállam területén, olyan minimális követelmények meghatározása révén, amelyek teljesülése esetén az elismerés és a végrehajtás előtt nem szükséges a végrehajtás szerinti tagállamban köztes eljárás (exequatur eljárás) lefolytatása.

Ma a 2008-ban hatályba lépett, az Európai Parlament és a Tanács 1896/2006/EK rendelete az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról áll a jogkeresők rendelkezésére. A rendelet által létrehozott eljárás kiegészítő jellegű és választható eszközt jelent a jogosult számára, akinek továbbra is jogában áll a nemzeti jogszabályokban biztosított eljárást választania.40

7.9. Az Eukkr.: a kis értékű követelések érvényesítése

A kis értékű követelések határon átnyúló érvényesítését az Európai Parlament és a Tanács 861/2007/EK rendelete a kis értékű követelések európai eljárásának bevezetéséről segíti, amelynek célja a határokon átnyúló, 5000 eurót meg nem haladó követelésekkel kapcsolatos polgári és kereskedelmi ügyek elbírálásának egyszerűsítése és felgyorsítása.41

7.10. Az európai végrehajtható okirat

Elfogadásakor úttörő jelentőségű volt a Tanács 805/2004/EK rendelete az európai végrehajtható okirat létrehozásáról a nem vitatott követelésekre vonatkozóan, amelynek rendelkezéseit 2005-től kell alkalmazni. Jelentőségét az adta, hogy szabályozása kivételt jelentett az akkor még általánosnak tekinthető végrehajthatóvá nyilvánítási eljárás, az ún. exequatur alól a nem vitatott követelések tekintetében. Az így kiállított okirat ezáltal minden más tagállamban automatikusan végrehajthatóvá vált. E rendelet fontos lépést jelent az automatikus kölcsönös elismerés elvének megvalósítása irányában, igaz, korlátozott körben, azonban mégis mintát teremtve.

7.11. Az Európai Számlazárolási rendelet

A 2017 januárjában hatályba lépett az ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés, amely lehetővé teszi, hogy valamely uniós ország bírósága pénzeszközöket fagyasszon be az adós bankszámláján valamelyik másik uniós tagállamban.

Erre ad lehetőséget az Európai Parlament és a Tanács 655/2014/EU rendelete polgári és kereskedelmi ügyekben a tagállamközi követelésbehajtás megkönnyítése érdekében az ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés eljárásának létrehozásáról. Az eljárás csak több országot érintő esetekben alkalmazható, amikor az eljárást folytató bíróság vagy a hitelező lakóhelye szerinti ország nem azonos azzal a tagállammal, amelyikben az adós számláját vezetik. Az eljárás egyszerűsíti a követelésbehajtást az Unióban. Az eljárás az egyes uniós tagállamokban létező jogi eljárások alternatíváját jelenti.

7.12. Jogi segítségnyújtás határon átnyúló polgári ügyekben

A számos, közvetlenül hatályosuló uniós norma mellett szükséges kiemelni a Tanács 2003/8/EK irányelvét az igazságszolgáltatáshoz történő hozzájutás megkönnyítéséről a határon átnyúló jogvitákban, az ilyen eljárásokban igénybe vehető jogi segítségnyújtás minimum eljárási szabályainak megállapításáról. A tagállamoknak 2004. november 30-ig kellett az irányelv rendelkezéseivel összhangban álló nemzeti szabályaikat megalkotni.42 Ez az irányelv a határon átnyúló jogviták esetén a jogi segítségnyújtás alkalmazását kívánja előmozdítani az megfelelő anyagi forrással nem rendelkező személyek számára, amennyiben támogatás szükséges az igazságszolgáltatáshoz való hatékony hozzáférés biztosításához. Az irányelv preambulumában foglaltak szerint e cél megvalósítására a tanácsi irányelv a legalkalmasabb jogszabály [2003/8/EK tanácsi irányelv (8) preambulumbekezdés]. Az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés általánosan elismert jogát erősíti meg az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke is. Minden tagállam maga határozza meg azt a küszöböt, amely felett egy természetes személy képesnek tekinthető az eljárási költségek viselésére.

7.13. Európai Igazságügyi Hálózat

Alapvető fontosságú, hogy a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség kialakítására irányuló erőfeszítések kézzelfogható előnyöket nyújtsanak a határokon átnyúló jogvitákban érintett személyeknek [Az Európai Igazságügyi Hálózat felállításáról szóló 470/2001/EK határozat (14) preambulumbekezdés]. E célból a tagállamok polgári és kereskedelmi ügyekben folytatott igazságügyi együttműködésének javítása, egyszerűsítése és gyorsítása érdekében ki kellett alakítani egy közösségi szintű együttműködési rendszert, az Európai Igazságügyi Hálózatot. Polgári ügyekben ezt a hálózatot a 470/2001/EK határozat állította föl, mely 2002. december 1-jén lépett hatályba. A Hálózat céljainak megvalósítása érdekében a polgári és kereskedelmi ügyekben az Európai Igazságügyi Hálózat tevékenységét a tagállamok által kijelölt kapcsolattartók támogatják, melyhez a tagállamok – polgári és kereskedelmi ügyekben folytatott együttműködés terén meghatározott feladatokat ellátó – hatóságainak részvétele is szükséges. A hálózat működéséhez elengedhetetlen a tagállamok hatóságai és az időszakos ülések közötti kapcsolatok fenntartása.

A 2001/470/EK határozatot a 2009. június 18-i 568/2009/EK határozat módosította azzal a céllal, hogy kibővítse és megerősítse a polgári és kereskedelmi ügyekben az Európai Igazságügyi Hálózat szerepét. A határozat jelentős változtatást vezetett be: a jogi szakembereket – különösen ügyvédeket, jogtanácsosokat, közjegyzőket és a bírósági végrehajtókat – képviselő szakmai szervezetek csatlakozhattak a hálózathoz.

8. Kollíziós jogi szabályok egységesítése

Jelen bevezető fejezet nem lehet teljes anélkül, hogy ne szólnánk a polgári ügyekre irányadó kollíziós jogi szabályok egységesítését célzó jogalkotási eredményekről. E normák az eljárásjogi kérdéseket rendező „Brüsszel” rendeletek mellett a „Róma” elnevezést kapták.

A Parlament és a Tanács mind a szerződéses, mind a szerződésen kívüli kötelezettségekre alkalmazandó jogra is rendeletet alkotott. A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról az Európai Parlament és a Tanács 593/2008/EK rendelete rendelkezik, amelyet a jogirodalom Róma I. rendeletként ismer.43 A szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról az Európai Parlament és a Tanács 864/2007/EK rendelete szól, a Róma II. rendelet.

Szóltunk már arról, hogy a tartási kötelezettségekre vonatkozó kollíziós jogi szabályokat a tartási rendelet oly módon határozza meg, hogy utaló szabályt tartalmaz egy, a HNMK keretében elfogadott 2007. évi Hágai Jegyzőkönyvre.44

A házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog területét veszi célba a Róma III. rendelet, a Tanács 1259/2010/EU rendelete a házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról, amelyet csak ebben a formában sikerült elfogadni,45 és jelenleg is csak 17 tagállamban alkalmazandó. A nemzetközi öröklési ügyek esetében az öröklési rendelet, az Európai Parlament és a Tanács 650/2012/EU rendelete határozza meg az alkalmazandó jogot is.

9. Az európai polgári eljárásjog hatása a magyar szabályozásra

Az utóbbi évtizedekben elfogadott, könyvünkben részletesen tárgyalásra kerülő uniós normák jelentős hatással voltak a hazai jogalkotásra. A polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés terén elfogadott joganyag döntően rendeleti formában jelent meg, így, bár nincs szükség átültető tagállami szabályokra, e rendeletekkel összefüggésben mégis számos ponton módosultak hazai jogszabályaink. A polgári ügyekben alkalmazandó uniós jog jelentős hatással volt – egyebek mellett – a Pp., a Vht., a Bpnp. szabályainak alakulására. A megváltozott uniós jogi új szabályozási új irányokat követelt meg a hazai nemzetközi magánjogi szabályozástól is, amelyek az Nmjtv. rendelkezéseiben öltöttek testet. A családjog területét érintő uniós jogalkotás hatásai jogunkban a szülői felelősséget érintő nemzetközi igazságügyi együttműködésről szóló 2021. évi LXII. törvény (Szülfel. tv.) rendelkezésein keresztül érvényesülnek.

II. Fejezet

A Brüsszel Ia. rendelet – Az Európai Parlament és a Tanács 2012. december 12-i 1215/2012/EU rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról

1. A Brüsszel Ia. rendelet hatálya

1.1. Időbeli hatály

A Brüsszel Ia. rendelet 2012. december 20-i kihirdetés napját követő huszadik napon lépett hatályba (81. cikk), de a 2015. január 10. napján vagy azt követően indított eljárásokban alkalmazandó [66. cikk (1) bekezdés].

1.2. Területi hatály

A Brüsszel Ia. rendelet a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés körébe tartozó másodlagos közösségi jogforrás, amely alapvetően az EU tagállamaiban alkalmazandó. A Brüsszel Ia. rendelet területi hatályának meghatározása kapcsán azonban az EUSz-t, valamint az EUMSz-t mint elsődleges közösségi jogot figyelembe kell venni. Az EUSz 52. cikk (1) bekezdése felsorolja az EU tagállamait, az 52. cikk (2) bekezdés pedig a területi hatály vonatkozásában utal az EUMSz 355. cikkében foglalt részletezésre. Az EUMSz 355. cikke a tagállamok egyes olyan területeit nevesíti, amelyek a Szerződések területi hatálya alól egészben vagy részben kivett, különleges jogállású területek. Ennek megfelelően a Brüsszel Ia. rendelet a tagállamok között az 1968-as Brüsszeli Egyezmény helyébe lép, kivéve a tagállamok olyan területei tekintetében, amelyek az említett egyezmény területi hatálya alá tartoznak, és amelyekre e rendelet az EUMSz 355. cikke alapján nem terjed ki [Brüsszel Ia. rendelet 68. cikk (1) bekezdés]. Az Egyesült Királyság és Írország számára az ún. opt-in lehetőség biztosította azt, hogy esetenként eldöntsék azt, hogy részt vesznek-e az igazságügyi együttműködés keretében megalkotott valamely rendelet alkalmazásában (EUSz-hez és az EUMSz-hez csatolt 21. jegyzőkönyv). Mindkét ország élt ezzel a lehetőséggel, így saját döntésük alapján vettek részt a Brüsszel Ia. rendelet elfogadásában és alkalmazásában [Brüsszel Ia. rendelet (40) preambulumbekezdés]. Az Egyesült Királyság 2020. január 31. napjával kilépett az Európai Unióból, ezáltal EU-n kívüli harmadik ország lett a polgári ügyekben való igazságügyi együttműködés szempontjából is. A kilépés napját követően az Európai Unió tagállamaiban a joghatóságnak a Brüsszel Ia. rendelet szerinti megállapítására az Egyesült Királyságban lakóhellyel bíró peres felek vonatkozásában már nincs lehetőség, mint ahogy a brit bíróságok sem alkalmazhatják már a rendeletet uniós viszonylatban.46

Dánia helyzete is sajátos, mivel rá nézve ugyan nem kötelező a Brüsszel Ia. rendelet [Brüsszel Ia. rendelet (41) preambulumbekezdés, EUSz-hez és az EUMSz-hez csatolt 22. jegyzőkönyv 1. és 2. cikk], azonban Dánia 2005. október 19-én az Európai Közösséggel kétoldalú megállapodást kötött, élt e rendelet alkalmazásának lehetőségével, így a Brüsszel Ia. rendelet Dániában is hatályos.

1.3. Személyi hatály

A Brüsszel Ia. rendelet személyi hatálya eltérően alakul a joghatóságra vonatkozó szabályok, illetve a határozatok elismerésére, illetve végrehajtására vonatkozó szabályok tükrében. A joghatósági szabályok alapján vizsgálva a személyi hatály kérdését, az általános joghatósági kapcsolóelv [Brüsszel Ia. rendelet 4. cikk (1) bekezdés] ad eligazítást. Ennek megfelelően a főszabály az, hogy amennyiben az alperes – természetes személy esetén a lakóhelye [Brüsszel Ia. rendelet 62. cikk (1) és (2) bekezdés], illetve jogi személy esetén a székhelye (Brüsszel Ia. rendelet 63. cikk) vagy fióktelepe – az EU valamely tagállamában van, úgy a Brüsszel Ia. rendelet alkalmazandó az adott jogvitában. Az állampolgárságától függetlenül, amennyiben az alperesnek az Európai Unió egyik tagállamában sincs lakóhelye, hanem az valamely harmadik államban (Európai Unión kívül) található, úgy – főszabályként – a felhívott tagállami bíróság a saját tagállamának nemzeti joga alapján dönt abban a kérdésben, hogy az adott ügyben rendelkezik-e joghatósággal [Brüsszel Ia. rendelet 6. cikk, (14) preambulumbekezdés]. Az alperes lakóhelye lényegtelenné válik a határozatok elismerésére, illetve végrehajtására vonatkozó szabályok (Brüsszel Ia. rendelet III. Fejezet) alapján vizsgálva a személyi hatály kérdését, mert a Brüsszel Ia. rendelet ezen fejezeti szabályait alkalmazni kell minden olyan határozatra, amelyet a rendelet területi hatálya alá tartozó valamelyik tagállam bírósága hozott a rendelet tárgyi hatálya alá tartozó ügyben.

1.4. Tárgyi hatály

Elöljáróban azt szükséges kiemelni, hogy a Brüsszel Ia. rendelet folytonosságot teremt a Brüsszeli Egyezmény, a Brüsszel I. rendelet és a Brüsszel Ia. rendelet között, s a folytonossági követelmény érvényesül az 1968. évi Brüsszeli Egyezménynek és a helyébe lépő rendeleteknek az EUB általi értelmezésére is [Brüsszel Ia. rendelet (34) preambulumbekezdés].

A Brüsszel Ia. rendelet célja a polgári és kereskedelmi ügyekben felmerült jogviták tekintetében az egységes szabályozás megteremtése, ezért tárgyi hatálya egyes, pontosan meghatározott ügyek kivételével alapvetően univerzális, valamennyi jelentős polgári és kereskedelmi ügytípusra kiterjed. Ennek megfelelően a Brüsszel Ia. rendelet a polgári és kereskedelmi ügyekben alkalmazandó a bíróság jellegére való tekintet nélkül [Brüsszel Ia. rendelet (10) preambulumbekezdés, 1. cikk (1) bekezdés első mondat]. A Brüsszel Ia. rendelet nem határozza meg a polgári és kereskedelmi ügy fogalmát. E fogalmat valamennyi tagállam számára közösen kell értelmezni, mert a rendelet egységes alkalmazását a polgári és kereskedelmi ügy fogalmának autonóm értelmezése és önálló minősítése biztosíthatja. Az önálló minősítés kulcsszerepet játszik az adott jogvita magánjogi, illetve közjogi jellegének az elhatárolása során is.

A Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatálya lényegében a vagyonjogi ügyekre terjed ki, mely alapvetést követően az európai jogalkotó felsorol néhány olyan közhatalmi jogosítvány gyakorlásával járó, hagyományosan közjoginak minősülő ügyet, melyeket kizár a Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatálya alól [1. cikk (1) bekezdés második mondat].

Fentieket követően a Brüsszel Ia. rendelet az alkalmazási köréből kizártként nevesít egyes, egyébként a polgári és kereskedelmi ügyek körébe tartozó olyan ügycsoportot, melyek olyan jogterületre eső ügyek, amelyek vagy külön és saját közösségi rendeleti szabályozás hatálya alá tartoznak, vagy tagállami nemzeti jogalkotási hatáskörben maradt tárgykörbe esnek [1. cikk (2) bekezdés].

Végül a Brüsszel Ia. rendelet saját alkalmazását annak deklarálásával is korlátozza, hogy nem érinti a Luganói Egyezmény a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint az 1958-es New York-i Egyezmény, továbbá azoknak a kétoldalú egyezményeknek és megállapodásoknak az alkalmazását, amelyeket valamely tagállam harmadik állammal kötött a 44/2001/EK rendelet hatálybalépésének időpontja előtt és olyan ügytípuskora vonatkozóan, amelyek a Brüsszel Ia. rendelet hatálya alá tartozó ügyeket érintenek [Brüsszel Ia. rendelet 73. cikk (1)–(3) bekezdés].

1.4.1. A polgári és kereskedelmi ügyek fogalma

1.4.1.1. Autonóm értelmezés

A közösségi jogalkotó megállapította azt, hogy a joghatóságra és a határozatok elismerésére vonatkozó nemzeti jogszabályok között fennálló egyes különbségek akadályozzák a belső piac megfelelő működését [Brüsszel Ia. rendelet (4) preambulumbekezdés], ezért az igazságszolgáltatás harmonikus működése érdekében biztosítani kell, hogy ne hozzanak egymással összeegyeztethetetlen határozatot különböző tagállamokban [Brüsszel Ia. rendelet (21) preambulumbekezdés]. Ezzel összhangban a „polgári es kereskedelmi ügyek” fogalmát tágan kell értelmezni,47 így az értelmezésekor nem valamely érintett tagállam belső joga az irányadó, s a besorolás nem feltételezi azt sem, hogy a jogvita tárgya valamennyi tagállam jogrendje szerint magánjoginak minősüljön.

A „polgári és kereskedelmi ügy” fogalmát az EUB állandó ítélkezési gyakorlata szerint önálló fogalomként kell értelmezni. Az adott ügy besorolásakor az egységes értelmezésnek megfelelően egyrészt a rendelet céljára és rendszerére, másrészt a nemzeti jogrendszerek összességéből következő általános elvekre szükséges figyelemmel lenni.48 Annak eldöntésekor, hogy valamely ügy a „polgári és kereskedelmi ügy” fogalmi körébe, s ezáltal a rendelet tárgyi hatálya alá tartozik-e, meg kell határozni a peres felek között fennálló jogviszonyt és annak tárgyát, vagy meg kell vizsgálni az előterjesztett kereset alapját és megindításának szabályait.49

A kereskedelmi ügy a polgári ügyek részterületeként jelenik meg, s a rendelet a kereskedelmi ügyben felmerült magánjogi jogvitában alkalmazandó. Amennyiben a kereskedelmi jogvita közjogi jellegű, úgy a Brüsszel Ia. rendelet nem alkalmazható.

1.4.1.2. A bíróság jellege

Tekintettel arra, hogy az adott ügynek polgári és kereskedelmi ügyként besorolása alapvetően a felek közti jogviszony jellege, illetve a jogvita tárgya alapján történik, a Brüsszel Ia. rendelet alkalmazása szempontjából irreleváns az, hogy a polgári jogi igényt a büntetőügyben vagy a polgári ügyben eljáró bíróság előtt érvényesítik, hiszen ez a körülmény mit sem változtat az igény polgári jogi jellegén. Ennek megfelelően a rendeletet a büntetőügyekben eljáró bíróságok által hozott polgári jogi tárgyú határozatokra is alkalmazni kell.50

Az egyedi munkaszerződésekkel kapcsolatos munkaügyi jogviták a rendelet alkalmazásában polgári ügynek minősülnek.51

Közömbös az is, hogy a polgári és kereskedelmi ügynek minősülő igény érvényesítése polgári peres vagy polgári nemperes eljárás keretében történik. A polgári és kereskedelmi ügyként történő besorolásnak nem előfeltétele az, hogy az eljárás keresettel induljon, ennek megfelelően a rendelet alkalmazandó az olyan eljárásokra, amelyek szabadalommal, védjeggyel, formatervezési mintával, vagy hasonló, letétbe helyezést vagy lajstromozást igénylő jogok lajstromozásával vagy érvényességével kapcsolatosak, akár keresetben, akár kifogás útján merül fel a kérdés (Brüsszel Ia. rendelet 24. cikk). Ugyanakkor a Brüsszel Ia. rendelet alkalmazásához ellenérdekű felek részvételével zajló eljárásra van szükség, ennélfogva az egyoldalú polgári nemperes eljárások nem sorolandók ide.

1.4.2. Közjogi viták kizárása

A Brüsszel Ia. rendelet példálózó felsorolásként szemlélteti azokat a tipikus közjogi ügyeket, amelyek nem vezethetnek polgári vagy kereskedelmi jogvitákhoz. A Brüsszel Ia. rendelet nem terjed ki különösen az adó-, vám- vagy közigazgatási ügyekre, vagy az államnak a közhatalmi jogosítványai gyakorlása (acta iure imperii) során végrehajtott intézkedéseire vagy mulasztásaira vonatkozó felelősségre [Brüsszel Ia. rendelet 1. cikk (1) bekezdés második mondat]. Az acta iure imperii elvéből fakadó követeléseknek magukban kell foglalniuk az állam nevében eljáró tisztviselőkkel szembeni követeléseket, valamint a hatósági intézkedésekkel kapcsolatos felelősséget, beleértve a hatóságilag kinevezett tisztségviselők felelősségét is [Róma II. rendelet (9) preambulumbekezdés].

Az uniós jogalkotó szándéka az volt, hogy tágan határozza meg a polgári és kereskedelmi ügyek fogalmát.52 Ennek megfelelően az Európai Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatályát alapvetően azok az elemek határozzák meg, amelyek a jogvitában részt vevő felek közötti jogviszonyok jellegét vagy tárgyát jellemzik.53 Ezzel összhangban azt szükséges megvizsgálni, hogy a jogvitára okot adó cselekmény közhatalom gyakorlásából ered-e. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a közhatalom gyakorlása kizárja a jogvitát a polgári és kereskedelmi ügyek köréből.54

Amikor hatóság áll jogvitában valamely magánszeméllyel, akkor az adott ügy közjogi jellegét alapvetően az világítja meg, hogy a hatóság közhatalom (iure imperii) gyakorlásával jár-e el. Önmagában az állam nevében való eljárás azonban még nem jelenti minden esetben azt, hogy a szóban forgó cselekményt közhatalom gyakorlásával valósítják meg.55 A „közérdekkel vagy közérdekkel összehasonlítható érdekből történő eljárás” nem jelenti az uniós ítélkezési gyakorlat értelmében vett „közhatalom gyakorlása során történő eljárást”.56

Azon kérdés eldöntésekor, hogy vajon az uniós jog értelmében vett közhatalmi jogosítványok gyakorlására került-e sor a kérdéses ügyben a releváns elhatároló ismérv az, hogy a magánszemélyek közötti viszonyokban alkalmazandó szabályokhoz képest vajon többletjogkörök gyakorlására került-e sor.57 Amennyiben a felek egyike közhatalmi jogosítványt gyakorol, úgy az kívül esik az egyenjogú és mellérendeltségi viszonyban álló magánszemélyek közötti jogviszonyokra alkalmazandó általános jogszabályok hatályán, ennélfogva az adott ügy nem polgári és kereskedelmi ügy.58 Amennyiben a hatóság a szóban forgó kereset tekintetében a magánjog hatálya alá tartozó személlyel azonos helyzetben van, úgy a polgári és kereskedelmi ügyek fogalma alá esik a kereset.59

1.4.3. A tárgyi hatály alól kivételt képező jogterületek

Az európai jogalkotó alapvetése az, hogy a Brüsszel Ia. rendelet hatályának ki kell terjednie valamennyi jelentős polgári és kereskedelmi ügytípusra [Brüsszel Ia. rendelet (10) preambulumbekezdés], egyúttal azonban a rendelet alkalmazási területének szűkítése kapcsán több indok szólt. Ezen indokok körében felmerült az egyes különös jogterületről szóló nemzetközi egyezményekben foglalt közös szabályozás érvényesülésének elsőbbséget adó tisztelet [Brüsszel Ia. rendelet (35) preambulumbekezdés, 71. cikk], másfelől az európai igazságügyi együttműködés keretében egyes jogterületeket érintően külön közösségi rendeletbe foglalt speciális szabályozás érvényesülésének biztosítása.

A Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatálya alól kivételt képező jogterületek vonatkozásában ugyancsak az autonóm értelmezés az irányadó, az itt felsorol fogalmak tekintetében is az önálló minősítés alkalmazandó a tagállamok és az érintett személyek számára eredő jogok és kötelezettségek egyenlőségének és egységességének lehető legteljesebb mértékű biztosítása érdekében.60

Az európai bírósági gyakorlat alapvetően a megszorító értelmezést követi annak a kérdésnek az eldöntésénél, hogy alkalmazható-e a Brüsszel Ia. rendelet alkalmazási területe alóli kizárás, mivel alapvetően azt kell vizsgálni, hogy a vitás eljárás kellően szoros és közvetlen kapcsolatban áll-e az itt felsorolt valamely kivont ügytípussal, tehát a köztük fennálló kapcsolat szorossága a meghatározó. Amennyiben a kivont jogterületre eső eljárásból közvetlenül és ahhoz szorosan kapcsolódó keresetről van szó, úgy az kizárt a Brüsszel Ia. rendelet hatálya alól.61

1.4.3.1. Személyi állapottal és házassági vagyonjoggal kapcsolatos ügyek

A Brüsszel Ia. rendelet nem alkalmazható a személyi állapottal kapcsolatos ügyekben, figyelemmel arra, hogy e területek a Brüsszel IIb. rendelet hatálya alá tartoznak, melyek körébe a következő – akár peres, akár nemperes – eljárások merülnek fel:

– házassági ügyek: házasság felbontása, különválás, házasság érvényességének vagy érvénytelenségének a megállapítása.

– a gyermek személye feletti szülői felelősség megállapítása, gyakorlása, átruházása, korlátozása vagy megszüntetése: így különösen a felügyeleti jog és kapcsolattartási (láthatási) jog gyakorlása,62 gyámság, gondnokság és hasonló intézmények, egy gyermek személyének, illetve vagyonának gondozásával megbízott, vagy egy gyermeket képviselő vagy támogató valamely személy vagy szerv kijelölése és feladatai, egy gyermek intézményi vagy nevelőszülői gondozásba helyezése, a gyermek védelmét célzó intézkedések egy gyermek vagyonának kezelésével, megóvásával vagy rendelkezésre bocsátásával kapcsolatban.

A Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatálya alól kivett személyi állapottal kapcsolatos eljárások körébe tartoznak továbbá a szülő-gyermek kapcsolat megállapítására vagy vitatására (származás megállapítása iránti eljárások) és az örökbefogadással kapcsolatos eljárások.

A Brüsszel Ia. rendelet hatálya nem terjed ki a házassági vagyonjogra, illetve az olyan kapcsolatból eredő vagyonjogra, amelyet az adott kapcsolatra alkalmazandó jog szerint a házasságéval hasonló joghatásúnak tekintenek [1. cikk (2) bekezdés a) pont utolsó fordulata].

Az EUB-nak a Brüsszeli Egyezménnyel kapcsolatos egységes és kiterjesztő értelmezése szerint a házassági vagyonjogi ügyek fogalma nem szorítkozik az egyes nemzeti jogban szabályozott házassági vagyonjogi rendszerekre, hanem a házastársi kötelékből vagy annak megszűnéséből közvetlenül következő valamennyi – így az egymás közötti, illetve harmadik személyekkel fennálló – házasság vagy annak felbontása következtében létrejött vagyoni viszonyra is vonatkozik, mivel azok szorosan kapcsolódnak a házassági kötelekhez, az egymástól való elválasztásuk nem célszerű.63 Ezzel összhangban azon alapeljárás vonatkozásában, melyben az egyik házastárs a másik házastárs birtokában levő fiókvégrendelet kiadását kérte, amelynek segítségével bizonyítani kívánta, hogy házastársa nem kezeli megfelelő módon a dokumentum kiadását kérő házastárs vagyonát, a vagyonkezelés kérdése a házastársi kötelékből közvetlenül következő vagyoni viszonnyal szorosan összefüggő kérdésként került minősítésre, így az nem tartozik a Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatálya alá.64

Az európai jogalkotó a nemzetközi párok – mely fogalom alatt a házastársak és a bejegyzett élettársi kapcsolatban élők értendők – vagyonjogi rendszerei tekintetében a kölcsönös elismerést kiterjesztette a házassági vagyonjogi rendszerekre alkalmazandó Házassági Vagyonjogi Rendelet és a Bejegyzett Élettársi Vagyonjogi Rendelet megalkotásával. E rendeletekkel azonban nem jött létre az Európai Unió valamennyi tagállamára kiterjedő egységes szabályozás, mivel e jogi aktusokat megerősített együttműködés keretében fogadták el tizennyolc uniós tagállam (Ausztria, Belgium, Bulgária, Ciprus, Csehország, Finnország, Franciaország, Görögország, Hollandia, Horvátország, Luxemburg, Málta, Németország, Olaszország, Portugália, Spanyolország, Svédország és Szlovénia) részvételével, amelyekhez több tagállam mellett Magyarország sem csatlakozott. Ennek oka feltehetőleg az egyes tagállami jogrendszerek közti különbségekre, kiváltképp az azonos nemű személyek házasságkötésének, kapcsolatuk jogi szabályozásának eltérő megítélésére vezethető vissza, ugyanis abban az esetben, ha egy tagállam csatlakozni kíván a házastársak vagyonjogi kérdéseit szabályozó rendelethez, úgy a bejegyzett élettársi kapcsolatok vagyonjogi hatásairól szóló rendelethez is kötelező jelleggel csatlakoznia kell.

A Brüsszel Ia. rendelet kitágította a kivételek körét a házasághoz hasonló kapcsolatokra vonatkozó vagyonjogi ügyekkel. A Brüsszel Ia. rendelet „a házasághoz hasonló” fordulata kapcsán áttekintésre érdemes a magyar nemzeti szabályozás. A magyar jog házasságon kívüli partnerkapcsolatként ismeri az élettársi viszonyt, továbbá a bejegyzett élettársi kapcsolatot. Az élettársi kapcsolat tényleges együttélésen alapuló de facto partnerkapcsolat [Ptk. 6:514. § (1) bekezdése], melynek vagyonjogi hatásaira a Ptk. kötelmi jogi szabályai irányadóak [Ptk. 6:514–6:517. §], ezáltal az ezen kapcsolatból fakadó vagyonjogi ügyek a Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatálya alá tartoznak.

A bejegyzett élettársi kapcsolat akkor jön létre, ha az anyakönyvvezető előtt együttesen jelen lévő két, tizennyolcadik életévét betöltött, azonos nemű személy személyesen kijelenti, hogy egymással bejegyzett élettársi kapcsolatot kíván létesíteni, s a bejegyzett élettársi kapcsolatra a házasságra vonatkozó szabályok megfelelően irányadóak, tehát a bejegyzett élttársi kapcsolat a házassággal azonos vagyonjogi joghatásokkal jár [a bejegyzett élettársi kapcsolatról, az ezzel összefüggő, valamint az élettársi viszony igazolásának megkönnyítéséhez szükséges egyes törvények módosításáról szóló 2009. évi XXIX. törvény 1. § és 3. § (1) bekezdés a) pont], így e vonatkozásban felmerülhet a Brüsszel Ia. rendelet alóli kivétel szabályának alkalmazása.

A házastársi tartási igény 2011. június 18. napjától külön rendelkezéssel kivont jogterület a Brüsszel Ia. rendelet hatálya alól, mely igények a 2008. december 18-i 4/2009/EK tanácsi rendelet, a tartási rendelet hatálya alá esnek.

1.4.3.2. Jog- és cselekvőképességgel kapcsolatos ügyek

A Brüsszel Ia. rendeletből a tagállamok és az érintett személyek számára eredő jogok és kötelezettségek egyenlőségének és egységességének lehető legteljesebb mértékű biztosítása érdekében a természetes személyek jog- és cselekvőképességével kapcsolatos ügyek fogalmát is önállóan szükséges értelmezni.

A természetes személyek jog- és cselekvőképességével kapcsolatos ügyek körébe tartoznak elöljáróban a természetes személyek halálával, holtnak, illetve eltűntnek nyilvánításával, a kiskorúság miatti cselekvőképességgel, a kiskorú, illetve nagykorú személyek cselekvőképességének korlátozásával, illetve kizárásával, valamint az ilyen személyek képviseletével, az állampolgársággal és a lakóhellyel kapcsolatos ügyek. Ide sorolandók továbbá azok az ügyek is, melyek az iménti felsorolásban szereplő valamely üggyel közvetlen kapcsolatban álló ügyeknek minősülnek. Ennek megfelelően a gondnokság alá helyezett személynek az ingatlana feletti rendelkezés engedélyezése iránti kérelme közvetlenül kapcsolódik az érintett természetes személy cselekvőképességéhez, mivel a bírósági engedély szükségessége a gondnokság alá helyezett személy védelmét szolgáló, törvény által megkövetelt biztosíték tekintettel arra, hogy az ilyen személy már nem rendelkezhet saját maga az ingatlanával. A gondnokság alatt álló személynek az ingatlana feletti rendelkezés engedélyezése iránti kérelme iránti eljárásnak a célja nem az ingatlan terjedelmének, tartalmának, tulajdonjogának vagy birtoklásának meghatározása, sem pedig a gondnokság alatt álló személy, mint ezen ingatlan tulajdonosa számára az érdekeihez kapcsolódó jogkörök védelme, mivel az ingatlan tulajdonosaként fennálló dologi jogait nem kérdőjelezik meg, hanem ez az eljárás a természetes személy cselekvőképességére vonatkozik.65

1.4.3.3. Fizetésképtelenségi ügyek

A csődeljárás, kényszeregyezség és hasonló eljárások mint határokon átnyúló fizetésképtelenségi eljárások 2002. május 31. napjától külön közösségi rendelet [A Tanács 1346/2000/EK rendelete, melynek helyébe lépett a 2017. június 26. óta alkalmazandó az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2015/848 rendelete] tárgyi hatálya alá tartozó ügyek. A határokon átlépő fizetésképtelenségi eljárások, így e körben a magánszemélyek elleni fizetésképtelenségi eljárások, a fizetésképtelen gazdasági társaságok vagy más jogi személyek elleni felszámolási típusú eljárások, a bíróság által jóváhagyott megállapodások, a kényszeregyezségek és a hasonló eljárások, valamint az ilyen eljárásokhoz kapcsolódó peres eljárások nem tartoznak a Brüsszel Ia. rendelet hatálya alá [Fizetésképtelenségi rendelet (6) és (7) preambulumbekezdések].

Azt, hogy az egyes tagállamok nemzeti joga értelmében pontosan mely fizetésképtelenségi eljárások esnek azt Fizetésképtelenségi rendelet tárgyi hatálya alá, az Fizetésképtelenségi rendelet „A” jelzetű mellékletében rögzített felsorolás tartalmazza. Ugyanakkor pusztán az a tény, hogy valamely nemzeti eljárás nem szerepel az ezen rendelet A. mellékletében lévő felsorolásban, nem jelenti azt, hogy az eljárás a Brüsszel Ia. rendelet hatálya alá tartozik [Fizetésképtelenségi rendelet (7) preambulumbekezdés].

A Brüsszel Ia. rendelet és az Fizetésképtelenségi rendelet egymáshoz fűződő kapcsolata vonatkozásában az Európai Bíróság leszögezte azt, hogy a cél az volt, hogy ezen két szabályozás teljes mértékben, hézagmentesen illeszkedjen egymáshoz, elkerülve az értelmezési problémákat.66

Ahhoz, hogy a fizetésképtelenségi eljárások és határozatok ne tartozzanak a Brüsszel Ia. rendelet hatálya alá, az szükséges, hogy azok közvetlenül a felszámolási eljárásból vagy felszámolásból eredjenek, és szorosan kapcsolódjanak a vagyontárgyak értékesítésére irányuló eljáráshoz vagy a bírósági felülvizsgálathoz.67 Annak eldöntéséhez, hogy valamely kereset a fizetésképtelenségi jogterületre tartozó kereset-e, annak a kérdésnek a megválaszolása bír döntő jelentőséggel, hogy mi a kereset jogalapja, azaz hogy a kereset alapjául szolgáló jog vagy kötelezettség a polgári és kereskedelmi jog közös szabályaiból vagy a fizetésképtelenségi eljárás eltérést engedő különös szabályaiból ered-e.68 A szorosan a fizetésképtelenségi eljáráshoz való illeszkedésre tekintettel képez kivételt a Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatálya alól az a tulajdonjog helyreállítása iránti kereset, amely az üzletrész felszámoló által történt átruházásának érvénytelenségéről szóló bírósági határozat meghozatalát követően került megindításra.69

A határokon átlépő fizetésképtelenségi eljárásokra vonatkozó rendelet – többek közt – a fizetésképtelenségi eljárások és a közvetlenül azokból eredő, azokhoz szorosan kapcsolódó keresetek megindításához szükséges joghatóságra vonatkozó rendelkezéseket tartalmazza, s az elismerés szabályait alkalmazandónak rendeli a fizetésképtelenségi eljárásokból közvetlenül származó és a hozzájuk szorosan kapcsolódó határozatokra is [Fizetésképtelenségi rendelet (6) preambulumbekezdés, 32. cikk (1) bekezdés]. Ennek megfelelően a Brüsszel Ia. rendelet hatálya alól csak azokat a kereseteket zárja ki az európai jogalkotó, amelyek közvetlenül fizetésképtelenségi eljárásból származnak, illetve szorosan ilyen eljáráshoz kapcsolódnak. E körben a felszámoló által a fizetésképtelenségi eljárás keretében, a fizetésképtelenségi eljárás alatt álló cég ügyvezetője ellen, a cég fizetésképtelenné válását vagy túladósodottságának megállapítását követően teljesített kifizetések visszatérítése iránt indított kereset nem tartozik a Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatálya alá.70 A megtámadási keresettel kapcsolatos bírósági gyakorlat azonban differenciált. A felszámoló által, a hitelezők sokasága érdekeinek védelme céljából, harmadik személlyel szemben indított megtámadási kereset alapvetően a fizetésképtelenségi eljárás alá vont vállalkozás vagyonának növelésére irányul, az közvetlenül a fizetésképtelenségi eljárásból ered, ahhoz szorosan kapcsolódó kereset, ezáltal az nem tartozik a Brüsszel Ia. rendelet hatálya alá.71 Abban az esetben azonban, amikor a felszámoló a megtámadási jogot ellenérték fejében, a hitelezők sokaságának a javára engedményezi a hitelezőre, aki e jog engedményeseként harmadik személlyel szemben megtámadási keresetet indít, akkor az ugyan összefügg a fizetésképtelenséggel, azonban a megtámadási jog mint az engedményes vagyonába került jog gyakorlása nem kapcsolódik szorosan a felszámolási eljáráshoz. Az engedményesnek jogában áll, hogy a szerzett követelést érvényesítse, vagy e jogot ne gyakorolja, ha pedig érvényesíti a követelést, úgy a saját érdekében és a személyes előnye céljából jár el, s az általa indított kereset eredményeként befolyó bevétel is a személyes vagyonába tartozik. A keresetének a következményei tehát eltérnek a felszámoló által indított megtámadási kereset következményeitől, ennélfogva ezen kereset a Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatálya alá tartozik.72

1.4.3.4. Szociális biztonság

A szociális biztonsággal kapcsolatos szabályozás sok európai országban a közjoghoz tartozik, vagy legalábbis a köz- és a magánjog határán található. A szociális biztonság az 1408/71/EGK tanácsi rendelet tárgyi hatálya alá tartozik, amely rendelet a következő szociális biztonsági ágakat érintő valamennyi tagállami jogszabályra kiterjed:

– betegségbiztosítási és anyasági ellátások,

– rokkantsági ellátások, beleértve a rokkantak keresőképességének fenntartását vagy javítását célzó ellátásokat is,

– öregségi ellátások,

– túlélő hozzátartozók számára nyújtott ellátások,

– munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedéssel kapcsolatos ellátások,

– haláleseti juttatások,

– munkanélküli ellátások,

– családi ellátások.

A 1408/71/EGK tanácsi rendelet alkalmazandó valamennyi, akár járulékfizetésen alapuló, akár nem járulékfizetésen alapuló általános és különleges szociális biztonsági rendszerre, valamint a munkáltatóknak vagy hajótulajdonosoknak az (1) bekezdésben említett ellátások nyújtásával kapcsolatos felelősségét érintő biztosítási rendszerekre.

Ezt a cikket kell alkalmazni a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokra is, amelyek olyan jogszabályokban kerülnek megállapításra, amelyek – személyi hatályuk, célkitűzéseik és/vagy a jogosultságra vonatkozó feltételeik miatt – az 1408/71/EGK tanácsi rendelet (1) bekezdésben említett szociális biztonsági jogszabályok, valamint a szociális segélyezés jellegzetességeit egyaránt magukban hordozzák [1408/71/EGK tanácsi rendelet 4. cikk (1)– (2a) bekezdés].

Az Európai Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a 1408/71/EGK tanácsi rendelet tárgyi hatálya alól kizárt és a rendelet tárgya hatálya alá tartozó ellátások közti különbség alapvetően az egyes ellátások lényegi ismérvein alapul, különösen az ellátás nyújtásának céljain és a folyósítás feltételein, és nem azon, hogy a nemzeti jogszabály szociális biztonsági ellátásnak minősíti-e az ellátást.73 Ennek megfelelően valamely ellátás akkor tekinthető szociális biztonsági ellátásnak, ha jogilag meghatározott helyzetben a jogosult személyes szükségletének bármiféle egyedi és diszkrecionális mérlegelése nélkül nyújtják, és az 1408/71 tanácsi rendelet 4. cikk (1) bekezdésében kifejezetten felsorolt kockázatok valamelyikét fedezi.74

A Brüsszel Ia. rendelet alkalmazási területe alóli kivétel akkor érvényesül, ha a jogvita közvetlenül a szociális biztonságra vonatkozik, vagy a társadalombiztosítási szerv közjogi alapon többletjogosítványokkal rendelkezik. Ha azonban a társadalombiztosítási szerv harmadik személlyel szemben olyan igényt érvényesít, amely a törvény erejénél vagy egy jogügylet alapján háramlott rá, a jogvita a Brüsszel Ia. rendelet hatálya alá tartozik.75

1.4.3.5. Választottbíráskodás

A választottbíráskodást nemzetközi egyezmények szabályozzák. A Brüsszel Ia. rendelet nem alkalmazható a választottbíráskodásra [1. cikk (2) bekezdés d) pont], és nem érinti a külföldi választottbírósági határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló 1958-as New York-i Egyezmény alkalmazását [72. cikk (2) bekezdés], amely egyezménynek egyebekben elsőbbsége van a Brüsszel Ia. rendelettel szemben.

A Brüsszel Ia. rendelet nem alkalmazandó azokra a keresetekre vagy kapcsolódó bírósági eljárásokra, amelyek különösen egy választottbíróság létrehozásával, a választottbírák hatáskörével, egy választottbírósági eljárás levezetésével vagy ilyen eljárás bármely más aspektusával vannak összefüggésben, sem pedig a választottbírósági határozatok megsemmisítésével, felülvizsgálatával, elismerésével és végrehajtásával, valamint az azokkal szembeni fellebbezéssel kapcsolatos keresetekre vagy határozatokra [Brüsszel Ia. rendelet (12) preambulumbekezdés].

A választottbíráskodásra vonatkozó kivételszabály szűk, illetve tág értelmezésének kérdése merült fel azon alapügyben, melynek tényállása szerint a vevő választottbírósági eljárást kezdeményezett, melyben az eladó nem vett részt, s emiatt a vevő választottbíró kijelölése iránti eljárást indított, melyben az eladó a választottbírósági megállapodás létrejöttét vitatva hatásköri kifogással élt. Az eladó a Brüsszel Ia. rendelet 1. cikk szerinti kivételszabály szűk értelmezése mellett, a vevő pedig a kivétel tág értelmezés mellett érvelt. Végül az Európai Bíróság értelmezésében leszögezte azt, hogy a kivételszabály alkalmazhatóságának kérdését kizárólag a jogvita tárgya alapján kell eldönteni. Ennek megfelelőn, mivel a választottbíró kijelölése a választottbíráskodás fogalma alá tartozik, kivont jogterület a Brüsszeli Egyezmény tárgyi hatálya alól, így ha valamelyik fél rendes bíróság előtt vitatja a választottbírósági megállapodás létezését vagy érvényességét, úgy ez az előkérdés sem igazolhatja a Brüsszeli rezsim alkalmazását.76

A kivételszabály értelmezése merült fel azon ügyben is, ahol az egyik fél választottbírósági eljárást kezdeményezett, amelyben az ellenérdekű fél nem vett részt, amely passzivitás okán a fizetőképessége megrendült, s amely miatt a rendes bíróságnál pénzfizetésre való marasztalás végett ideiglenes intézkedés iránti kérelmet is előterjesztett. A rendes bíróság által elrendelt ideiglenes intézkedést az ellenérdekű fél támadta meg azzal, hogy az ideiglenes intézkedés alapvetően járulékosan a választottbírósági eljáráshoz kapcsolódik, így arra a Brüsszeli Egyezmény nem alkalmazandó. Az Európai Unió Bírósága értelemzésében azonban arra mutatott rá, hogy az ideiglenes intézkedések nem a választottbírósági eljárásokhoz kapcsolódó járulékos intézkedések, hanem azokkal párhuzamosan lehet ezen intézkedéseket elrendelni, melyek egyébként sem csak a választottbíráskodást, hanem különböző jogosultságok széles körét érinthetik. Ezen ügyben is azt emelte ki az Európai Bíróság, hogy az adott bírósági eljárás tárgyát kell vizsgálni, amit azon jog természete alapján lehet meghatározni, melynek védelmére irányul. S mivel az ügybéli ideiglenes intézkedés iránti kérelem pénz megfizetésére való kötelezésre irányult, az a Brüsszeli rezsim tárgyi hatálya alá esik, egyúttal tehát a kivételszabály nem alkalmazandó.77

A Brüsszel Ia. rendelet egyik rendelkezése sem akadályozza valamely tagállam bíróságait abban, hogy – amennyiben olyan ügyben indítanak előttük keresetet, amellyel kapcsolatban a felek választottbírósági megállapodást kötöttek – nemzeti jogukkal összhangban a feleket választottbírósági eljárásra utasítsák, vagy az eljárást felfüggesszék vagy megszüntessék, illetve megvizsgálják, hogy a választottbírósági megállapodás semmis-e, hatálytalan-e vagy nem teljesíthető-e [Brüsszel Ia. rendelet (12) preambulumbekezdés].

A választottbíráskodás és bírósági eljárások egymáshoz való kapcsolatának vizsgálata alapján alakította ki álláspontját az EUB, amely egyfelől a hatás-elv révén tág, másfelől a hatás-elv alóli kivételként szűk értelmezést eredményezett.

Több, különböző tagállamban, egymással párhuzamosan zajló eljárás kapcsán is felmerült a kivételszabály alkalmazhatóságának kérdése. A biztosítók állami bíróság előtt pert indítottak a hajótulajdonos ellen, amely perben a hajótulajdonos egyfelől választottbírósági kifogást emelt, vitatva az állami bíróság hatáskörét, másfelől a High Court előtt indított eljárást a biztosítók ellen egyrészt aziránt, hogy kerüljön megállapításra az, hogy a biztosítókkal fennálló jogvita választottbírósági útra tartozik, másrészt aziránt, hogy a biztosítók eltiltásra kerüljenek az általuk kezdeményezett állami bíróság előtti peres eljárástól [anti-suit injunction (pertiltó meghagyás)]. Az EUB korábbi ügyekben78 már a kölcsönös bizalom elvébe ütközőnek minősített, így a Brüsszel I. rendelet hatálya alá nem tartozónak értékelt, angol jog szerinti pertiltó meghagyás kibocsátásra került. Ezen ügyben az EUB azt hangsúlyozta, hogy a kibocsátott pertiltó meghagyás a Brüsszel I. rendelet hatékony érvényesülését akadályozó következményekkel járhat a biztosítók által az állami bíróság előtt kezdeményezett peres eljárásra, ezért annak van jelentősége, hogy ezen állami bíróság előtti peres eljárás a Brüsszel I. rendelet hatálya alá tartozik, s abban a választottbírósági megállapodás érvényessége járulékos kérdésként merül fel. Ennek megfelelően az Európai Bíróság az ún. hatás-elv szerint az uniós jogi szabályozás hatályának kiterjesztése mellett alakította ki értelmezését.79

A Brüsszel Ia. rendelet nem szabályozza az egyik tagállamban választottbíróság által hozott határozatnak valamely más tagállamban történő elismerését és végrehajtását. Ennek nyomán az Európai Bíróság értékelte az olyan választottbírósági határozat tagállami bíróság általi esetleges elismerésének és végrehajtásának a rendelettel való összeegyeztethetőségének kérdését, amely a választottbírósági eljárásban részt vevő valamely felet arra kötelezi, hogy e fél tartalmilag korlátozza az ugyanezen tagállam bírósága előtt folyamatban lévő eljárás keretében előterjesztett kérelmeit (választottbíróság által kibocsátott pertiltó meghagyás). Ezen alapügyben ugyanazon államon belül folyamatban lévő két párhuzamos eljárás viszonylatában kellett döntenie az Európai Bíróságnak. Az, hogy a választottbíróság megtiltja valamely félnek azt, hogy bizonyos kérelmeket a tagállami bíróság elé terjesszen, nem foszthatja meg ezen felet a bírói jogvédelemtől, tekintve hogy e fél az ilyen választottbírósági határozat elismerésére és végrehajtására vonatkozó eljárás keretében ezen elismerést és e végrehajtást megtámadhatja, másrészt az eljáró bíróságnak a hatályos nemzeti és nemzetközi eljárásjog alapján kell meghatároznia, hogy el kell-e azt ismerni, illetve végre kell-e hajtani ezt a határozatot. Ennek megfelelően nem ellentétes a rendelettel az, hogy valamely tagállami bíróság elismerje és végrehajtsa az olyan választottbírósági határozatot, de az sem, hogy megtagadja az olyan választottbírósági határozat elismerését és végrehajtását, amely megtiltja valamely félnek azt, hogy bizonyos kérelmeket e tagállam bírósága elé terjesszen. A választottbíróság által kibocsátott pertiltó meghagyások esetében tehát érvényesül a kivételszabály.80

1.4.3.6. Tartási ügyek

A Brüsszeli Egyezmény alkalmazásában felmerült az a kérdés, hogy a házassági bontóperrel összefüggésben a házastársi tartás iránti pénzbeli követelés a házassági vagyonjog körébe esik-e, ennélfogva a Brüsszeli Egyezmény tárgyi hatálya alól kivont ügytípus, avagy polgári ügyként a Brüsszeli Egyezmény alkalmazási területére tartozik-e. Az EUB akként alakította ki értelmezését, hogy figyelemmel arra, hogy a tartási kötelezettség a rászoruló házastárs tartását szolgálja, így az polgári ügyként a Brüsszeli Egyezmény hatálya alá esik.81 Azonban 2011. június 18. napjától a Tartási rendelet tárgyi hatálya alá esik a családi vagy rokoni kapcsolatból, házassági kapcsolatból vagy házassági rokonságból eredő valamennyi tartási kötelezettséggel kapcsolatos határon átnyúló ügy, így ez az ügytípus a Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatálya alóli kivont ügycsoport.

A tagállamoknak a tartással kapcsolatos ügyekben a 4/2009/EK tanácsi rendeletet, annak alkalmazási időpontjától kezdődően a Brüsszel I. rendelet rendelkezései helyett kell alkalmazniuk [Tartási rendelet (11) és (44) preambulumbekezdések]. Ennek megfelelően, a külön, saját rendeleti szabályozásra tekintettel a tartásdíj iránti igényt mint speciális igényt el kell határolni az egyéb vagyonjogi követelésektől.

A „tartási kötelezettség” fogalmát önállóan kell értelmezni [Tartási rendelet (11) preambulumbekezdés]. A tartás mint szolgáltatás a jogosult megélhetését, létfenntartását biztosítja, megítélésekor vizsgálatra kerül a jogosult szükséglete, rászorultsága, illetve a kötelezett teljesítőképessége.82 Egyaránt tartásról van szó akkor, ha a volt házastársat akár járadék, akár átalányösszeg, avagy a házasság során szerzett valamely vagyontárgy tulajdonjogának átruházására kötelezik.83 Amennyiben hiányzik a Tartási rendelet 1. cikk (1) bekezdése szerinti rokoni, családi kapcsolat, és szerződés alapján szolgáltatja a kötelezett a tartást, úgy az ügy polgári ügyként a Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatálya alá tartozik.

1.4.3.7. Öröklési ügyek

A végrendeletre és öröklésre, ideértve a haláleset következtében felmerülő tartási kötelezettségeket, külön közösségi jogforrásként irányadó a 2015. augusztus 17. napjától alkalmazandó Öröklési rendelet. E rendelet hatálya kiterjed a hagyaték öröklésének valamennyi polgári jogi szempontjára, azaz a vagyontárgyak, jogok és kötelezettségek haláleset miatti átszállásának valamennyi formájára, akár végintézkedés szerint megvalósuló átruházás, akár törvényes öröklés révén történő átszállás útján [Öröklési rendelet (9) preambulumbekezdés]. Ennek megfelelően az öröklési jogi igények [Öröklési rendelet 1. cikk (1) bekezdés] kivont ügycsoportot képeznek a Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatálya alól [Brüsszel Ia. rendelet 1. cikk (2) bekezdés f) pont].

2. Joghatóság

A Brüsszel Ia. rendelet joghatósági szabályozásának fő célja az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében egyrészt az, hogy megerősítse az Európai Unióban letelepedett személyek jogi védelmét, lehetővé téve a felpereseknek, hogy könnyen hozzáférjenek ahhoz a bírósághoz, amely előtt keresetet kívánnak indítani, másrészt az, hogy az alpereseknek lehetővé tegye azt, hogy észszerűen kiszámíthassák, mely bíróság előtt indítható ellenük kereset [Brüsszel Ia. rendelet (16) preambulumbekezdés]. Ennek megfelelően a belső piac megfelelő működése érdekében a joghatóságra vonatkozó közösségi jogi szabályok akkor kerülnek alkalmazásra, amikor a Brüsszel Ia. rendelet tárgyi hatálya alá tartozó ügyben nemzetközi elem merül fel. Az uniós joghatósági szabályok zárt rendszert alkotnak. S ha az alperes nem rendelkezne lakóhellyel valamely tagállamban, valamennyi tagállam bíróságainak joghatóságát – a Brüsszel Ia. rendelet 24. cikkben és 25. cikkben szabályozott kizárólagos joghatóság, illetve a joghatósági megállapodás – az adott tagállam nemzeti joga (lex fori) határozza meg.

2.1. Általános joghatóság

2.1.1. Lakóhely

Minden olyan ügyben, amelyre vonatkozóan a Brüsszel Ia. rendelet nem irányoz elő speciális vagy kizárólagos, vagy a felek megállapodásán alapuló joghatósági szabályt, annak a tagállamnak a bíróságai járhatnak el, amely tagállamban az alperes lakóhelye található [(15) preambulumbekezdés, 4. cikk (1) bekezdés, 62. cikk]. A lakóhely fogamát nem határozza meg az uniós jogalkotó, hanem arra a felhívott bíróság saját nemzeti jogát (lex fori) alkalmazza. Amennyiben az alperes ellen olyan tagállamban kezdeményeztek pert, ahol nincs lakóhelye, úgy a felhívott bíróságnak annak a másik tagállamnak a nemzeti jogát alkalmazva kell megállapítania az alperes lakóhelyét, amely tagállamban az alperesi lakóhely létét állítják [Brüsszel Ia. rendelet 62. cikk (1) és (2) bekezdés]. Ha alperes több tagállamban is rendelkezik lakóhellyel, úgy bármelyik lakóhelye szerinti tagállam bíróság előtt perelhető. Amennyiben az alperesnek több tagállamban van lakóhelye, és mindegyik tagállamban pert indítottak ellene, akkor a párhuzamos eljárások és az összeegyeztethetetlen ítéletek elkerülésére külön rendeleti szabályok irányadóak (Brüsszel Ia. rendelet 29–34. cikk).

Az általános joghatósági szabály alkalmazása szempontjából tehát lényegtelen egyfelől az, hogy hol van a felperes lakóhelye, másfelől a felek állampolgársága, így az általános joghatósági szabály alkalmazandó, ha a felperes harmadik államban rendelkezik lakóhellyel, és akkor is, ha harmadik állam állampolgára az alperes, aki egyúttal valamely tagállamban lakóhellyel rendelkezik.

2.1.2. Székhely

Nem természetes személy alperes esetén a székhely a döntő. A közös szabályok átláthatóságának fokozása és a joghatósági okok összeütközése elkerülése végett a székhely fogalmát a Brüsszel Ia. rendelet a társaság vagy más jogi személy, illetve természetes vagy jogi személyek társulása esetén egységesen, önállóan meghatározza [(15) preambulumbekezdés, 63. cikk]. Ennek megfelelően az általános joghatóságot vagylagosan a három kapcsolóelem közül bármelyik megalapozza: vagy a létesítő okirat szerinti székhely, vagy a központi ügyintézés helye, vagy az üzleti tevékenység fő helye. Fentiektől eltérően, a kizárólagos joghatósági szabály okán, a székhely meghatározásakor a bíróságnak a saját nemzetközi magánjogi szabályait kell alkalmaznia azokban az eljárásokban, amelyek tárgya a társaság vagy más jogi személy, illetve természetes vagy jogi személyek társulása létrehozatalának érvényessége, azok érvénytelensége vagy megszűnése, vagy ezek szervei határozatának érvényessége (Brüsszel Ia. rendelet 24. cikk 2. pont).

2.1.3. Tagállamok területén lakóhellyel nem rendelkező alperes

Az uniós rendeleti szabályozás zárt és egységes joghatósági rendszert alakított ki abból a célból, hogy fokozzák az Unióban letelepedett személyek jogi védelmét, egyszerre lehetővé téve egyrészt a felperesnek azon bíróság nehézségek nélküli azonosítását, amelyhez fordulhat, másrészt az alperesnek annak észszerűen történő felmérését, hogy mely bíróság előtt indítható ellene eljárás. Ezzel összhangban a közösségi joghatósági szabály elsőbbséget élvez a nemzeti joghatósági rendelkezésekkel szemben és tiltottak a kapcsolatszegény (exorbitáns) nemzeti joghatósági szabályok például az alperes vagyonának helye a tagállamban lakóhellyel rendelkező személy tekintetében [Brüsszel Ia. rendelet 5. cikk (1) és (2) bekezdés].

2.1.3.1. Ismeretlen helyen tartózkodó alperes esetén

A tagállami állampolgárság a Brüsszel Ia. rendelet alkalmazására alapot adó külföldi elemként nyert minősítést azon alapeljárás tekintetében, melynek tényállása szerint a cseh jog hatálya alá tartozó és a Cseh Köztársaságban székhellyel rendelkező társaság hosszú lejáratú ingatlankölcsönre vonatkozó szerződést kötött a német állampolgár fogyasztóval, aki az ellene a szerződéses kötelezettségei nemteljesítése miatt indított kereset előterjesztése előtt megszüntette a tagállami lakóhelyét. Ebben az esetben az alperes rendelkezett korábban tagállami lakóhellyel, amely azonban ismeretlenné vált, az aktuális lakóhelye nem volt meghatározható, így nem merült fel bizonyíték arra vonatkozóan sem, hogy az alperes ténylegesen harmadik államban rendelkezik lakóhellyel. Ez a közösségi rendeleti szabályozás szerinti joghatósági szabályok alkalmazására vezető megoldás lehetővé teszi annak elkerülését, hogy az alperes aktuális lakóhelye azonosításának lehetetlensége megfossza a felperest a bírói jogorvoslathoz való jogától.84

Azon alapügyben, melyben internetes oldal üzemeltetéséből eredő felelősség megállapítása iránt indítottak keresetet olyan alperessel szemben, aki valószínűleg uniós polgár, azonban a lakóhelye nem volt ismert, s akinek holléte kapcsán számos körülmény utalt arra, hogy az Unió területén tartózkodik, egyúttal nem állt rendelkezésre olyan meggyőző bizonyíték, miszerint az alperes ténylegesen az Európai Unión kívül rendelkezik lakóhellyel, szintén az uniós joghatósági szabályok elsőbbségi alkalmazásáról szóló értelmezés került kialakításra arra az esetre előirányozva, ha a rendeletben előírt joghatósági szabályok valamelyikének alkalmazási feltételei teljesülnek, például a Brüsszel Ia. rendelet 5. cikk 3. pontjában foglalt, jogellenes károkozással kapcsolatos ügyekben előírt joghatóság.85

Amennyiben az alperesnek egyik tagállamban sincs lakóhelye, hanem az harmadik államban van, úgy – főszabály szerint – a Brüsszel Ia. rendelet nem alkalmazható, akkor sem, ha az alperes valamely tagállam állampolgára, így a felhívott tagállami bíróság a joghatóságra a saját tagállamának nemzeti jogát alkalmazza [Brüsszel Ia. rendelet 6. cikk (1) bekezdés].

2.1.3.2. Kivételek

A valamely tagállamban lakóhellyel, illetve székhellyel nem rendelkező alperes esetén az adott tagállam nemzeti jogának alkalmazása alól az uniós rendelet kifejezett, a speciális és a kizárólagos joghatóság konkrét szabályaira utaló kivételeket is meghatároz [Brüsszel Ia. rendelet 6. cikk (1) bekezdés].

A speciális joghatósági szabályok körében nevesített kivételként a fogyasztói szerződések esetében a fogyasztó a másik szerződő fél ellen, függetlenül a másik fél székhelyétől, így akkor is, ha az alperes nem rendelkezik valamely tagállamban székhellyel, saját lakóhelyének bíróságai előtt indíthat eljárást [Brüsszel Ia. rendelet 18. cikk (1) bekezdés], illetve az egyedi munkaszerződések esetében a munkavállaló a lakóhellyel vagy székhellyel egyik tagállamban sem rendelkező munkaadó ellen pert indíthat a rendszeres munkavégzés helye szerinti vagy a munkavállalót foglalkoztató telephely szerinti tagállami bíróság előtt [Brüsszel Ia. rendelet 21. cikk (2) bekezdés].

A kizárólagos joghatósági szabályok körében egyfelől a jogszabályi előíráson alapuló [Brüsszel Ia. rendelet 6. cikk (1) bekezdés és 24. cikk], másfelől a felek megállapodásában kikötött joghatósági szabályok (Brüsszel Ia. rendelet 25. cikk) is a lakóhelyre tekintet nélkül érvényesülnek, így alkalmazandók a valamely tagállamban lakóhellyel nem rendelkező alperes vonatkozásában is.

A valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező felperes az állampolgárságra tekintet nélkül az adott tagállam állampolgáraival azonos módon, az adott tagállam nemzeti jogforrásaiban foglalt hatályos joghatósági szabályok szerint – így köztük a kapcsolatszegény joghatósági okok alapján is – pert indíthat az adott tagállamban a valamely tagállamban lakóhellyel, illetve székhellyel nem rendelkező alperes ellen. Ennek megfelelően az Európai Unióban lakóhellyel nem rendelkező alperes ellen, az alperes Magyarországon fekvő végrehajtás alá vonható vagyontárgya szerinti joghatósági ok alapján, a Magyarországon lakóhellyel rendelkező valamely más tagállam állampolgára felperesként pert indíthat Magyarországon (Nmjtv. 97. §).

2.2. Különös joghatóság

Az alperes lakóhelye vagy székhelye szerinti bíróságok általános joghatóságán kívül a bíróság és a per közötti szoros kapcsolaton alapuló vagy a megfelelő igazságszolgáltatás elősegítésére irányuló vagylagos joghatósági okok is megállapításra kerültek [Brüsszel Ia. rendelet (16) preambulumbekezés]. A vagylagos joghatósági okokat meghatározó különös joghatósági szabályokat megszorítóan kell értelmezni, nincs helye a kifejezetten előírt eseteken túlterjeszkedő értelmezésnek.86 A különös joghatósági szabályok az alperes lakóhelye szerinti bíróságok joghatóságát megállapító általános szabálytól eltérve határozzák meg a különös joghatósági szabályokat.

2.2.1. Szerződéses igényekre vonatkozó joghatóság

A szerződésekkel kapcsolatos különös joghatósági szabályok (Brüsszel Ia. rendelet 7. cikk 1. pont) körében a 7. cikk 1. pont a) alpontbeli szabály az általános szabály, melynek értelmében valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy más tagállamban perelhető: ha az eljárás tárgya egy szerződés, akkor a vitatott kötelezettség teljesítésének helye szerinti bíróság előtt. Ehhez mérten a Brüsszel Ia. rendelet 7. cikk 1. pont b) alpontbeli szabály speciális, tekintve azt, hogy az az ingó dolog értékesítése, illetve a szolgáltatás nyújtása eseteire vonatkozó szabály. A Brüsszel Ia. rendelet 7. cikk 1. pont c) alpont szerinti szabály pedig, melynek értelmében amennyiben a 7. cikk 1. pont b) alpont nem alkalmazható, az 7. cikk 1. pont a) alpontot kell alkalmazni, hierarchiát állít fel az 7. cikk 1. pont a) és b) alpontok közt azzal, hogy a 7. cikk 1. pont a) alpont szerinti szabály csak másodlagosan és alapértelmezés szerint alkalmazandó a 7. cikk 1. pont b) alpontbeli szabályokhoz képest.87

2.2.1.1. Szerződéssel kapcsolatos ügy

A szerződéssel kapcsolatos ügyekre vonatkozó különös joghatósági szabály akkor alkalmazandó, ha az eljárás tárgya egy szerződés. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a szerződéssel kapcsolatos ügy fogalmát önállóan kell értelmezni az egységes jogalkalmazás érdekében, amelynek célja a közös joghatósági szabályok megállapításán túlmenően az, hogy a Közösségben letelepedett személyek jogi védelmét azáltal erősítse meg, hogy lehetővé teszi a felperes számára annak a bíróságnak a könnyű azonosítását, amely előtt keresetet indíthat, az alperes számára pedig azt, hogy észszerűen előre láthassa, mely bíróság előtt perelhető.88 A joghatósági szabály alkalmazásához az szükséges, hogy meghatározható legyen valamely kötelezettség, melyet az alperes vállalt a felperessel szemben, mivel a nemzeti bíróság joghatóságát a szóban forgó kötelezettség teljesítésének helye határozza meg.89 Szerződéssel összefüggő jogvitának minősül az olyan igény, ahol a felperes keresete az egyik fél által a másik felé szabadon vállalt kötelezettséget vitat.90 Szerződéses kapcsolatnak kell tekinteni minden olyan kötelezettséget, amely olyan szerződésen alapul, amelynek nem teljesítésére a felperes keresete jogcímeként hivatkozott.91 Amennyiben az eljárás tárgya ingó dolog értékesítése, illetve szolgáltatás nyújtása, úgy ezekben az esetekben [Brüsszel Ia. rendelet 7. cikk 1. pont b) alpont] az uniós jogalkotó meghatározta azt, hogy mely kötelezettségek teljesítésének a helye alapozza meg e különös joghatósági szabályok alkalmazását. Ennek megfelelően a „vitatott kötelezettség” fogalmának értelmezése akkor jut szerephez, ha az eljárás tárgya nem ingó dolog értékesítése, illetve nem szolgáltatás nyújtása. A felperes keresete, amely a peres felek között létrejött adásvételi szerződés hibás teljesítéséből eredő igények megfizetésére irányul, szerződéses ügynek minősül. A szerződéses jogvitákra vonatkozó különös joghatósági szabály a kereset indokán, nem pedig a felek személyén alapul, így a hitelezőnek harmadik személlyel szemben – s nem az adóssal szemben – az építési beruházási szerződésből eredő kötelezettségek teljesítéséhez fűződő érdekeinek megóvása érdekében előterjesztett keresete szerződéssel kapcsolatos ügy, amelyben alkalmazható a Brüsszel Ia. rendelet 7. cikk vagylagos joghatósági szabálya.92 Ha egy és ugyanazon szerződésből eredő több kötelezettség megszegése miatt történik a keresetindítás, úgy a főkötelezettség teljesítési helye alapozza meg a joghatóságot.93 Ha viszont a megsértettként állított kötelezettségek közt rangsor nem állítható fel, és ezen egyenrangú kötelezettségek teljesítési helye eltérő, úgy a felperes nem tudja egy perben és egy bíróság előtt érvényesíteni az igényeit, mert az egyes igények teljesítési helye szerinti bíróság csakis azt az igényt bírálhatja el, amelynek teljesítési helye megalapozta a joghatóságát.94

A Brüsszel Ia. rendelet 7. cikk 1. pontjának alkalmazásához nem követelmény a szerződés megkötése, így ez a különös joghatósági ok akkor is alkalmazható, ha a felperes keresete a szerződés létre nem jöttének vagy érvénytelenségének megállapítására irányul.95 A szerződésekkel kapcsolatos különös joghatósági szabály, és nem a kizárólagos joghatósági szabály (Brüsszel Ia. rendelet 24. cikk 1. pont) alkalmazandó az ingatlanra vonatkozó szerződésnek az ajándékozó ügyleti képességének a hiánya miatti érvénytelenné nyilvánítása iránti keresetre.96

2.2.1.2. Teljesítés helye

A szerződéssel kapcsolatos igények elbírálására vonatkozó joghatósági szabály egyben illetékességi szabály, mivel ezen ügyekben a teljesítés helye a kapcsolóelv, mely kijelöli az ügyben eljáró bíróságot.

A felek a teljesítés helyét a szerződésükben meghatározhatják, így arra elsősorban a felek megállapodása az irányadó. A feleknek a szerződésükre alkalmazandó jog szerint (Róma I. rendelet) lehetőségük van arra, hogy a szerződésükben meghatározzák a vagylagos joghatósági szabály alkalmazását lehetővé tevő teljesítés helyét, mely kikötés egyúttal nem kizárólagos joghatóságot megalapozó joghatósági megállapodás.97

Amennyiben nincs a teljesítés helyére vonatkozó szerződéses kikötés, úgy a teljesítés helyét a szerződésre alkalmazandó jog alapján kell megállapítani (Róma I. rendelet, vagy ha az nem alkalmazható, úgy az eljáró bíróság nemzetközi magánjogi szabályai alapján).

Fentiektől eltérően, a teljesítés helyére vonatkozó szerződéses kikötés hiányában, a Brüsszel Ia. rendelet 7. cikk 1. pont b) alpont szerinti, az ingók értékesítésére és a szolgáltatás nyújtására vonatkozó szerződések speciális szabálya e szerződésekből eredő bármely igény vonatkozásában egységesen határozza meg a teljesítés helyéként a dolog leszállításának, illetve a szolgáltatás nyújtásának a helyét [7. cikk 1. pont b) alpont]. A Brüsszel Ia. rendelet 7. cikk 1. pont b) alpont szerinti teljesítési hely közösségi jogilag meghatározott fogalma önálló, mely kizárja a nemzetközi magánjogi szabályok, valamint az annak alapján irányadó anyagi jogi jogszabályok alkalmazását.98 Ebben az esetben a rendelet keletkezésének, céljainak és rendszerének megfelelő kritérium alapján kell meghatározni a teljesítés helyét, így e vonatkozásban a szerződésre alkalmazandó jog előírásai nem alkalmazhatóak.99 Akkor azonban, amikor a felek a szerződésre alkalmazandó jognak (Róma I. rendelet) megfelelően maguk határozzák meg a szerződésükben a teljesítés helyét, úgy ez a kikötésük irányadó a Brüsszel Ia. rendelet 7. cikk 1. pont b) alpont szerinti szerződéstípusok esetében is.100

Amennyiben a Brüsszel Ia. rendelet 7. cikk 1. pont b) alpont nem alkalmazható, úgy a 7. cikk 1. pont c) alpont alapján, a 7. cikk 1. pont a) alpont általános szabályának alkalmazása merülhet fel. Az Brüsszel Ia. rendelet 7. cikk 1. pont a) alpont szerint a megkeresett bíróságnak a felek közti szerződés értelmezésével vizsgálnia kell azt, hogy a teljesítés helye a bíróság területén található-e. A teljesítés helyének meghatározása során az eljáró nemzeti bíróságnak figyelembe kell vennie a szerződés valamennyi olyan releváns feltételét és kikötését, amely alkalmas e hely egyértelmű azonosítására, beleértve a nemzetközi kereskedelmi szokásokban általánosan elismert és alkalmazott feltételeket és kikötéseket is.101

Az ingó dolog értékesítésével kapcsolatos szerződések körében az árufuvarozást is magában foglaló adásvétel esetére a Bíróság a teljesítés helye vonatkozásában akként ítélkezett, hogy ez a hely az a hely, ahol az áru fizikai átadására sor került, amelynek eredményeként a vevő az adásvételi ügylet végső rendeltetési helyén tényleges rendelkezési jogot szerzett vagy kellett volna szereznie e dolog felett, mivel ez az értelmezés biztosítja a szerződés és az ügyben eljáró bíróság közötti szoros kapcsolat fennállását.102 Egy tagállamon belül több szállítási helyre szállított áru esetén a teljesítés helye a gazdasági szempontok szerint meghatározható elsődleges szállítási hely, mely a lehető legszorosabb kapcsolatot jeleníti meg a szerződés és az eljáró bíróság között. Ha azonban ilyen differenciálás nem eszközölhető az egyes szállítási helyek közt, úgy a felperes választása szerint, bármelyik szállítási hely szerinti bíróság előtt keresetet indíthat.103

A szolgáltatás nyújtására irányuló szerződések kapcsán az EUB ítélkezési gyakorlata szerint a „szolgáltatás” fogalmának lényege az, hogy a szolgáltatást nyújtó fél ellenérték fejében meghatározott tevékenységet végez.104 A légi személyszállítási szerződésből eredő kötelezettségek, mint több tagállamban történő szolgáltatásnyújtások éppen a jellegük miatt az indulási helytől az érkezési helyig oszthatatlan és egységes módon nyújtott szolgáltatásoknak minősülnek, ezért ilyen esetekben nem különböztethető meg gazdasági szempont alapján a szolgáltatás elkülönülő, egy meghatározott helyen nyújtandó, főszolgáltatásnak minősülő része. Ilyen feltételek mellett a repülőgépnek