HARLAN COBEN

A Z  Á R T A T L A N

A SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

HARLAN COBEN

Az erdő

Az idegen

Bűnösnek nyilvánítva

Hat év

Hazatérsz

Hiányzol

Maradj mellettem

Necces

Ne engedj el!

Nem versz át

Nincs több esély

Nincs üzlet

Senki fia

Szökevények

Végakarat

Vér a véremből

JAMES ELLROY

Ez a vihar

Fehér jazz

Gyilkos az úton

Hollywood noktürn

Perfídia

ELMORE LEONARD

Dinamit

Gengszterek földjén

Raylan

Sima ügy

Született bűnözők

Tishomingo Blues

Váltságdíj fejében

JEFF ABBOTT

Adrenalin

Black Jack Point

Bukás

Bűnös vagy!

Ennek rossz vége lesz

Felejts már el!

Öntörvény

Nem akarod tudni

Rögeszme

Tégla

Végjáték

PHILIP KERR

Berlin Noir: Halálos március

Berlin Noir 2.: Sápadt gonosztevő

Kieső helyen

TOD GOLDBERG

Gengszterváros

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harlan Coben: The Innocent

Dutton Books, New York, 2005

Copyright © 2005 by Harlan Coben

All rights reserved

Hungarian translation © Illés Róbert, 2005, 2021

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borító © Netflix, 2021 Used with permission

Fordította Illés Róbert

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-548-7

ISSN 2559-9550

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Steven Z. Miller emlékére

Azon szerencséseknek ajánlom ezt a könyvet, akik a barátai lehettek – megpróbálunk hálásak lenni a vele töltött időért, de olyan átkozottul nehéz.

És Steve családjának, különösen Jesse-nek, Maya T.-nek és Nicónak – ha majd elég erősek leszünk, leülünk, és beszélgetünk apátokról, mert ő volt a legjobb ember, akivel valaha találkoztam.

PROLÓGUS

Eszed ágában sem volt megölni.

A neved Matt Hunter. Húszéves vagy. New Jersey egyik felső középosztálybeli környékén nősz fel, nem messze Manhattantől. A város szegényebbik felén élsz, de ez egy nagyon gazdag város. A szüleid keményen dolgoznak, és feltétel nélkül szeretnek. Középső gyerek vagy. Van egy bátyád, akit bálványozol, és egy húgod, akit tolerálsz.

A környékbeli fiatalokhoz hasonlóan téged is az foglalkoztat elsősorban, hogy milyen egyetemre sikerül majd bejutnod. Szorgalmasan tanulsz, és jó, sőt kiváló jegyeket szerzel. A legjobb tíz százalékba ugyan nem kerülsz be, de nem vagy messze tőle. A tanórákon kívül is aktív vagy, többek között bekerülsz az iskola gazdasági bizottságába. Tagja vagy mind a futball-, mind a kosárlabdacsapatnak – ahhoz elég jól játszol, hogy beférj a harmadik vonalba, de egy sportösztöndíjhoz már nem. Kissé okostojás vagy, de van benned valami elbűvölő. Népszerűség tekintetében alig maradsz el a legmenőbb arcoktól. A felvételi vizsgán olyan magas pontszámot érsz el, hogy még a mentorodat is megleped vele.

A legjobb egyetemeket veszed célba, de egy hajszállal lemaradsz róluk. A Harvard és a Yale azonnal visszautasít, a Penn és a Columbia várólistára tesz. Végül a Bowdoinban kötsz ki, egy kis elitegyetemen a maine-i Brunswickban. Imádsz oda járni. A csoportok létszáma alacsony. Barátokat szerzel. Nincs állandó barátnőd, de igazából nem is akarsz. Másodéves korodban bekerülsz az egyetemi futballcsapatba védőként. A kosárcsapatba azonnal beválogatnak, és mivel az irányító épp akkor végzett, jó esélyed van rá, hogy értékes perceket kapsz az egyetemi bajnokságban.

Ekkor történik, vissza a campus felé, harmadéves korodban, hogy megölsz valakit.

Remekül érzed magad otthon a téli szünetben, de kezdődnek a kosáredzések, és vissza kell menned. Megpuszilod anyádat, elköszönsz apádtól, és elindulsz vissza az egyetemre a szobatársaddal és legjobb barátoddal, Duff-fal. Duff Westchesterből jött. Zömök, izmos lábú srác. Kezdő a focicsapatban, és kosárban is ott ül a padon. Az egész campuson ő bírja a legjobban a piát – senki nem tudta még asztal alá inni.

Te vezetsz.

Duff azt akarja, hogy odafelé álljatok meg Massachusettsben, az amhursti UMassnél. Egy középiskolai cimborája az ottani diákegylet tagja. Óriási bulit rendeznek.

Nem vagy túl lelkes, de semmi jónak nem akarsz az elrontója lenni. Jobban szereted a kisebb összejöveteleket, ahol mindenkit ismersz. A Bowdoinnak nagyjából 1600 hallgatója van. A UMassnek mintegy 40 000. Január eleje van, és kegyetlen hideg. Hó fehérlik az utakon. Látszik a leheleted, ahogy mentek a diákegylet épülete felé.

Duff-fal rádobjátok a kabátotokat egy kupac tetejére. Hányszor eszedbe jut majd ez a mozdulat az elkövetkezendő évek során, ahogy odadobjátok őket a többi kabátra. Ha akkor magatokon hagyjátok, vagy a kocsiban, ha bárhova máshová teszitek…

De nem így történt.

A parti okés. Vad, de úgy érzed, mintha lenne valami erőltetett a vadságában. Duff barátja azt akarja, hogy mindketten aludjatok az ő szobájában. Beleegyezel. Elég rendesen beiszol – végtére is ez egy egyetemi buli –, de annyit persze nem iszol, mint Duff. A parti kezd leülni. Egy ponton elindultok a kabátotokért. Duff kezében ott a söre. Felkapja a kabátját, és a vállára veti.

Ekkor löttyen ki a söre.

Nem nagyon. Épp csak egy kicsit. De ez is elég.

Az a néhány csepp sör egy piros széldzsekin landol. Erre tisztán emlékszel. Kutya hideg volt odakint, mégis akadt valaki, aki csak egy széldzsekiben jött. A másik, amit sosem fogsz elfelejteni, hogy a széldzseki vízálló. Az a kis sör nem tesz kárt benne. Nem hagyna rajta foltot. Könnyen le lehetne törölni.

De valaki felkiált:

– Héló!

A piros széldzseki gazdája. Nagydarab srác, de nem hatalmas. Duff vállat von. Nem kér elnézést. A srác, Piros Széldzseki, belemászik Duff képébe. Ez hiba. Tudod, hogy Duff nagy bunyós, és nem nehéz bepöccenteni. Minden sulinak megvan a maga Duffja – a srác, akiről senki nem tudja elképzelni, hogy valaha is megverjék.

Éppen ez a probléma. Minden sulinak megvan a maga Duffja. És egyszer a ti Duffotok belefut az ő Duffjukba.

Megpróbálsz közbelépni, viccel elütni a dolgot, de két komolyan betintázott, vörösödő fejű és összeszoruló öklű harcos áll előtted. Egyikük azt mondja, menjenek ki. Már nem emlékszel, melyikük. Mindannyian kiléptek a fagyos éjszakába, és rájössz, hogy jó nagy bajban vagy.

A piros széldzsekis srácnak ugyanis ott vannak a haverjai.

Nyolcan vagy kilencen. Te és Duff egyedül vagytok. Duff középiskolai barátját keresed a tekinteteddel – valami Mark vagy Mike –, de sehol nem látod.

A harc gyorsan elkezdődik.

Duff leszegett fejjel nekiront Piros Széldzsekinek. Piros Széldzseki oldalra lép, és a könyékhajlatába kapja Duff fejét. Orrba vágja Duffot. Nem engedi el a fejét, és újra orrba vágja. Aztán megint. És megint.

Duffnak annyi. Vadul vonaglik, de eredmény nélkül. Valahol a hetedik vagy a nyolcadik ütés után abbahagyja a vonaglást. Piros Széldzseki haverjai elkezdenek éljenezni. Duff karjai ernyedten lógnak a teste mellett.

Véget akarsz vetni ennek az egésznek, de fogalmad sincs, hogyan. Piros Széldzseki módszeresen üti tovább Duffot. Széles karmozdulatokkal csépeli az arcát. A haverjai most már folyamatosan éljeneznek. Oléznak minden ütése után.

Félsz.

A barátodat a szemed láttára verik agyon, te mégis magad miatt aggódsz. Ez szégyenérzettel tölt el. Tenni akarsz valamit, de félsz, nagyon félsz. Képtelen vagy megmozdulni. A lábaid mintha gumiból volnának. A karod elzsibbadt. És utálod magad érte.

Piros Széldzseki ismét Duff arcába sújt. Elengedi a fejét. Duff úgy zuhan a földre, mint egy rongybaba. Piros Széldzseki nekiáll módszeresen rugdosni a bordáit.

Te vagy a leghitványabb barát a világon. Túlságosan be vagy rezelve ahhoz, hogy segíts. Soha nem felejted el ezt az érzést. A gyávaságodat. Úgy érzed, hogy ez rosszabb, mintha téged vernének. A hallgatásodat. A szégyent.

Újabb rúgás. Duff felnyög, és a hátára gördül. Az arca véres. Később megtudod, hogy nem szenvedett maradandó sérüléseket. Megússza két monoklival és néhány zúzódással. Ennyi az egész. De most szörnyen fest. Tudod, hogy ő soha nem nézné tétlenül, ahogy téged így elvernek.

Nem bírod tovább.

Kilépsz a tömegből.

Minden fej feléd fordul. Egy pillanatig senki nem mozdul. Piros Széldzseki zihálva veszi a levegőt. Látod a leheletét a hidegben. Reszketsz. Megpróbálsz észérvekkel hatni rá. Hé, mondod, kapott már eleget. Széttárod a karod. Bedobsz egy lefegyverző mosolyt. Vesztett, mondod. Vége. Te nyertél, mondod Piros Széldzsekinek.

Valaki a hátad mögé lép. A hónod alá nyúl, és a tarkódon összekulcsolja a kezét.

Csapdába estél.

Piros Széldzseki elindul feléd. A szíved úgy verdes, mint egy kalickába zárt kismadár. Hátracsapod a fejed. A koponyád betöri valakinek az orrát. Piros Széldzseki egyre közelebb ér. Kitérsz előle. Még valaki kilép a tömegből. Szőke haja van, pirospozsgás arca. Nyilván Piros Széldzseki egyik barátja.

A neve Stephen McGrath.

Feléd nyúl, de elugrasz előle. Még többen jönnek rád. Pánikba esel. Stephen McGrath megragadja a vállad. Megpróbálsz kiszabadulni. Kétségbeesetten vergődsz.

Ekkor nyújtod ki a kezed, és ragadod meg a nyakát.

Nekimentél? Ő húzott téged, vagy te toltad őt? Nem tudod. Egyikőtök lelépett a járdáról? Vagy a jég volt az oka? Számtalan alkalommal visszajátszod majd ezt a pillanatot, de a válasz sosem lesz egyértelmű.

A lényeg, hogy mindketten elestek.

Két kézzel fogod a nyakát. A torkát. Nem engeded el.

Tompa puffanással értek földet. Stephen McGrath koponyája a járdaszegélynek csapódik. Szörnyű, pokoli reccsenés hallatszik, nedves, tompa hang, amilyet még soha nem hallottál azelőtt.

Ez a hang egy élet végét jelenti, tudod jól.

Soha nem fogod elfelejteni. Azt a szörnyű hangot. Soha nem szabadulsz tőle.

Minden mozdulatlanná dermed. Lenézel. Stephen McGrath szeme tágra nyitva mered rád. De te már tudod. Abból, ahogy a teste egyszerre elernyedt. Hallottad azt a szörnyű, pokoli hangot.

A bámészkodók szétrebbennek. Te nem mozdulsz. Jó hosszú ideig nem mozdulsz.

Aztán felgyorsulnak az események. Megérkeznek a biztonságiak. Aztán a rendőrség. Elmondod nekik, mi történt. A szüleid felfogadnak egy nagymenő New York-i ügyvédet. Azt mondja, hivatkozz önvédelemre. Úgy teszel.

És közben egyfolytában hallod azt a szörnyű hangot.

Az ügyész gúnyosan felhorkan. Tisztelt esküdtszék, mondja, a vádlott véletlenül elcsúszott, miközben mindkét kezével fogta Stephen McGrath nyakát? Tényleg azt akarja, hogy ezt elhiggyük?

A tárgyalás nem megy túl jól.

Semmi nem számít már. Volt idő, hogy a jegyeid miatt aggódtál. Milyen szánalmas! Barátok, nők, viccelődés, bulik, előrejutás, és a többi maszlag. Köddé váltak. És nem maradt helyettük semmi, csak az a szörnyű hang, ahogy a koponyája a kőnek csapódik.

A tárgyalás során hallod, ahogy sírnak a szüleid, igen, de Sonya és Clark McGrathnak, az áldozat szüleinek az arca az, ami örökké kísérteni fog. Sonya McGrath az egész procedúra során téged bámul. Azt akarja, hogy nézz a szemébe.

Nem bírsz.

Megpróbálsz odafigyelni, amikor az esküdtszék kihirdeti az ítéletet, de azok a hangok elnyomják a szavaikat. A hangok nem hallgatnak el, nem csendesednek, még akkor sem, amikor a bíró mereven rád néz, és felolvassa az ítéletet. A sajtó ugrásra készen figyel. Nem valami puha, fehér fiúknak fenntartott javítóintézetbe küldenek. Nem most. Nem egy választási évben.

Anyád elájul. Apád megpróbál erős lenni. A húgod kirohan a tárgyalóteremből. A bátyád, Bernie, jéggé dermedve áll.

Megbilincselnek, és elvezetnek. A neveltetésed nem nagyon készített fel arra, ami rád vár. Néztél tévét, és hallottál történeteket a börtönbeli megerőszakolásokról. Ez nem történik meg – semmiféle szexuális zaklatás –, de az első héten összevernek. Elköveted azt a hibát, hogy felismered a tettest. Még kétszer összevernek, és három hetet töltesz a gyengélkedőben. Egy vesére mért ütés következményeként még évekkel később is előfordul, hogy véreset vizelsz.

Állandó félelemben élsz. Amikor visszaengednek a többi elítélt közé, rájössz, hogy a túlélés egyetlen módja az, ha csatlakozol az Árja Nemzetség nevű bizarr csoportosuláshoz. Nincsenek nagy terveik vagy grandiózus elképzeléseik Amerika jövőjéről. Egyszerűen csak imádnak gyűlölni.

Hat hónappal a bebörtönzésed után apád meghal szívrohamban. Tudod, hogy a te hibád. Sírni szeretnél, de képtelen vagy rá.

Négy évet töltesz börtönben. Négy évet – ugyanannyit, amennyit a legtöbb diák az egyetemen. Kicsit tartasz a huszonötödik születésnapodtól. Azt mondják, megváltoztál, de nem vagy biztos benne.

Amikor kilépsz a börtönből, bizonytalanok a lépteid. Mintha a talaj a lábad alatt nem lenne biztonságos. Mintha bármikor megnyílhatna alattad.

Bizonyos szempontból ezután mindig így fogsz járni.

A bátyád, Bernie, ott vár a kapunál. Bernie most nősült meg. A felesége, Marsha, az első gyerekükkel várandós. A bátyád megölel. Szinte érzed, ahogy lehull rólad az elmúlt négy év. A bátyád elsüt egy viccet. Nevetsz. Hosszú idő óta először, tiszta szívből nevetsz.

Tévedtél – az életed nem ért véget azon a hideg éjszakán Amherstben. A bátyád segíteni fog, hogy normális életet élhess. Találkozol egy gyönyörű nővel. A neve Olivia. Elképesztően boldoggá tesz majd.

Feleségül veszed.

Egy napon – kilenc évvel az után, hogy kiléptél azon a kapun – megtudod, hogy gyönyörű feleséged terhes. Veszel két kamerás telefont, hogy állandó kapcsolatban lehessetek. Éppen dolgozol, amikor a telefonod megcsörren.

A neved Matt Hunter. A telefon másodszor is megcsörren. És akkor felveszed…

K I L E N C  É V V E L
K É S Ő B B

ELSŐ FEJEZET

RENO, NEVADA
ÁPRILIS 18.

Az ajtócsengő darabokra zúzta Kimmy Dale álmát.

Összerezzent, felnyögött, és megnézte az ébresztőórát az ágya mellett.

11:47

Annak ellenére, hogy a nap már magasan járt az égen, a lakókocsiban éjszakai sötétség honolt. Kimmy így szerette. Éjjel dolgozott, nappal aludt. Még vegasi tartózkodása idején évekig tesztelte a különböző függönyöket, redőnyöket, sötétítőket és szemkötőket, mire rátalált arra a kombinációra, amely képes távol tartani a tüzes vasként sütő nevadai napot az álmától. A renói napsugarak ugyan nem voltak olyan könyörtelenek, de azok is megkeserítették az ember életét, ha utat találtak a lakásba.

Kimmy felült a franciaágyon. A tévé, valami „no name” készülék, amit használtan vett, amikor egy helyi motel kiselejtezte, még mindig be volt kapcsolva, csak a hangját vette le elalvás előtt. A képek néma szellemekként váltogatták egymást valami távoli világban. Most éppen egyedül aludt, de ez az állapot állandóan változott. Volt idő, amikor minden egyes vendég, minden potenciális élettárs reményt hozott az ágyába is, de ez a fajta „talán ő lesz az igazi” optimizmus utólag mindig csak még mélyebb csalódással töltötte el.

Már nem reménykedett semmiben.

Lassan felkelt. A duzzanat a mellkasán, amit egy plasztikai sebészeti beavatkozásnak köszönhetett, még mindig fájt. Ez már a harmadik mellműtéte volt, a fiatalsága pedig elmúlt. Nem akarta megcsináltatni, de Chally, aki szakértőnek gondolta magát a témában, ragaszkodott hozzá. Egyre kevesebb borravalót kapott, a népszerűsége pedig hanyatlóban volt, így hát beleegyezett. A bőre azonban túlságosan megnyúlt a műtéttől. Ha a hátára feküdt, az a két nyavalyás duzzanat oldalra fittyedt, és úgy nézett ki, mint két halszem.

Újra megszólalt a csengő.

Kimmy lepillantott ébenfekete lábaira. Harmincöt múlt, nem hordott ki gyereket, mégis akkora visszerei voltak, mint egy-egy jól megtermett giliszta. Túl sok éve volt talpon. Chally azt akarta, hogy műttesse meg azokat is. Még mindig jó formában volt, az alakja remek, a segge tökéletes, de hé, a harmincöt akkor sem tizennyolc. A derekán narancsbőr. Meg azok a visszerek. Mint egy nyavalyás domborzati térkép.

Cigarettát dugott a szájába. A gyufásdobozon a jelenlegi munkahelyének a neve, egy Buzgómócsing nevű sztriptízbár. Egyszer vezetőtáncos volt Vegasban, Fekete Varázs művésznéven. De nem sírta vissza azokat a napokat. Az igazat megvallva, egyetlen napot sem sírt vissza.

Kimmy Dale magára kapott egy köntöst, és kinyitotta a hálószobája ajtaját. Az előszobát semmi nem védte a napfénytől. Elvakította a ragyogás. Hunyorogva emelte az arca elé a kezét. Kimmynek nem sok látogatója akadt – otthon soha nem dolgozott –, ezért úgy gondolta, nyilván egy Jehova Tanúja az. Valószínűleg egyedül volt vele a szabad világban, de nem bánta periodikusan ismétlődő látogatásaikat. Mindig beinvitálta ezeket a vallási elhivatottakat az otthonába, és figyelmesen meghallgatta őket, irigykedve rájuk, amiért találtak maguknak valamit, miközben abban reménykedett, hátha őt is meg tudják győzni. Csakúgy, mint a férfiakkal, itt is mindig azt remélte, hogy ez majd más lesz, most majd végre képes lesz hinni neki.

Kérdezés nélkül kinyitotta az ajtót.

– Maga Kimmy Dale?

Az ajtóban álló lány fiatal volt. Nem több tizennyolc-húsz évesnél. Nem egy Jehova Tanúja. Hiányzik az agymosott mosoly. Átvillant az agyán, nem Chally valamelyik új szerzeménye áll-e előtte, de aztán elvetette az ötletet. A lány nem volt csúnya, de nem az a fajta, aki Challynek kell. Chally a fényt és a csillogást szerette.

– Ki maga? – kérdezte Kimmy.

– Az nem fontos.

– Tessék?

A lány lesütötte a szemét, és beharapta az alsó ajkát. Kimmynek mintha távolról ismerős lett volna a gesztus, és kis szorítást érzett a mellében.

– Maga ismerte az anyámat – mondta a lány.

Kimmy a cigijével babrált.

– Sok anyát ismerek.

– Az anyám Candace Potter volt.

Kimmy összerezzent a név hallatán. Volt vagy negyven fok, hirtelen mégis összébb kellett húznia magán a köntöst.

– Bemehetek?

Kimmy igent mondott? Nem tudta volna felidézni. Oldalt lépett, a lány pedig besétált mellette.

– Nem értem – mondta Kimmy.

– Candace Potter az anyám volt. Örökbe adott a születésem napján.

Kimmy próbálta megőrizni a hidegvérét. Becsukta a lakókocsi ajtaját.

– Kér egy italt?

– Nem, köszönöm.

A két nő végigmérte egymást. Kimmy összefonta a karját a mellén.

– Még mindig nem teljesen értem, mit akar tőlem – mondta.

A lány úgy beszélt, mintha előre begyakorolt szöveget mondana fel.

– Két éve tudtam meg, hogy örökbe fogadtak. Szeretem a családomat, ne gondoljon semmi rosszra. Van két nővérem, a szüleim pedig csodálatosak. Nagyon jók hozzám. Ez nem róluk szól. Egyszerűen csak… ha az ember megtud valami ilyesmit, muszáj utánajárnia.

Kimmy bólintott, bár nem igazán tudta, miért.

– Így hát elkezdtem információkat gyűjteni. Nem volt könnyű. De van néhány szervezet, amelyek segítenek az adoptált gyerekeknek megtalálni a szüleiket.

Kimmy kivette a cigarettát a szájából. A keze remegett.

– De tudja, hogy Candi – úgy értem, az anyja, Candace…

– …halott. Igen, tudom. Megölték. A múlt héten tudtam meg.

Kimmy érezte, hogy a lába mindjárt összecsuklik. Leült. Emlékek rohanták meg.

Candace Potter. Mindenki csak Cuki Candiként ismerte a klubban.

– Mit akar tőlem? – kérdezte Kimmy.

– Beszéltem a rendőrtiszttel, aki a nyomozást vezette. A neve Max Darrow. Emlékszik rá?

Ó, igen, hogyne emlékezett volna a jó öreg Maxre! Ismerte már a gyilkosság előtt is. Max Darrow nyomozó eleinte alig akart foglalkozni az üggyel. Más, nagyobb prioritású esetekről beszélt. Halott sztriptíztáncosnő, család nélkül. Egy újabb hervadó kaktusz a sivatagban, ennyit jelentett neki Candi. Kimmy nem hagyta annyiban, szívességgel fizetett a szívességért. Így működik a világ.

– Igen – felelte Kimmy. – Emlékszem rá.

– Most már nyugdíjas. Mármint Max Darrow. Azt mondja, tudják, ki ölte meg, de azt nem, hogy hol van a tettes.

Kimmy érezte, hogy könnyek szöknek a szemébe.

– Rég volt már ez.

– Maga és az anyám barátnők voltak?

Kimmy nagy nehezen bólintott. Mindenre emlékezett. Hogy is felejthette volna el? Candi több volt neki, mint egy barátnő. Az életben nem sokan vannak, akikre igazán számíthatunk. Candi azok közé tartozott – Kimmy életében talán ő volt az egyetlen azóta, hogy tizenkét éves korában elvesztette az anyját. Elválaszthatatlanok voltak, Kimmy és a fehér csaj, néha Pic és Sayers művésznéven futottak, a Brian éneke című film nyomán. És aztán, akárcsak a filmben, a páros fehér tagja meghalt.

– Prostituált volt? – kérdezte a lány.

Kimmy megrázta a fejét, és azt hazudta, amit igaznak érzett:

– Soha.

– De vetkőzött.

Kimmy nem szólt semmit.

– Nem ítélem el érte.

– Akkor mégis mit akar?

– Meg akarom tudni, milyen ember volt az anyám.

– Most már úgyis mindegy.

– Nekem nem az.

Kimmynek eszébe jutott az este, mikor meghallotta a hírt. Épp színpadon volt valahol Tahoe környékén, egy lúzerekből álló társaságnak adott elő egy lassú számot ebédidőben. Koszos cipőjű, lyukas szívű férfiaknak, akikben csak tovább nőtt az üresség attól, hogy meztelen nőket bámultak. Három napja nem találkozott Candivel. Ott, a színpadon hallotta először a pletykát. Tudta, hogy valami szörnyű dolog történt. Csak azért imádkozott, hogy ne legyen köze Candihez.

De volt.

– Anyádnak nehéz élete volt – mondta Kimmy.

A lány figyelmesen hallgatta.

– Tudod, Candi úgy gondolta, hogy meg fogjuk találni a kiutat. Eleinte azokban a fickókban reménykedett, akik odajártak a klubba, hogy majd ránk találnak és magukkal visznek, de aztán rájött, hogy ez hülyeség. Néhány lány megpróbálkozik vele. Soha nem működik. A fickó csak egy kis vadságot akar, nem téged. Anyád nagyon gyorsan rájött erre. Álmodozó volt, de voltak tervei.

Kimmy elhallgatott, és lesütötte a szemét.

– És? – unszolta a lány.

– És aztán az a rohadék eltaposta, mint egy férget.

A lány fészkelődni kezdett a székben.

– Darrow nyomozó azt mondta, hogy a neve Clyde Rangor.

Kimmy bólintott.

– És említett még egy Emma Lemay nevű nőt is. Ő Clyde társa volt?

– Néhány dologban igen. De nem ismerem a részleteket.

Kimmy nem sírt, amikor először meghallotta. Sokkal nagyobb volt annál a fájdalma. De jelentkezett a rendőrségen. Mindent kockára tett azzal, hogy elmondta annak a nyavalyás Darrow-nak, amit tudott.

Az a helyzet, hogy ritkán fordul elő, hogy az ember úgy istenigazából kiálljon magáért. De nem akarta elárulni Candit, még akkor sem, mikor már túl késő volt ahhoz, hogy segítsen rajta. Mert amikor meghalt, Kimmy legjobb részét is magával vitte.

Tehát elment a zsarukhoz, és elmondott nekik, főként Max Darrow-nak, mindent. Bárki tette – és Kimmy biztos volt benne, hogy Clyde és Emma volt –, az rá is veszélyt jelenthetett, de nem hátrált meg.

Clyde és Emma végül nem mutatkozott nála. Inkább felszívódtak.

Ennek már tíz éve.

– Maga tudott rólam? – kérdezte a lány.

Kimmy lassan bólintott.

– Anyád említette, de csak egyszer. Túlságosan fájt neki ahhoz, hogy beszélni tudjon róla. Meg kell értened. Candi fiatal volt, amikor ez történt. Tizenöt vagy tizenhat éves. Azonnal elvettek tőle, ahogy megszülettél. Azt se tudta, fiú vagy-e, vagy lány.

Nehéz csönd ereszkedett közéjük. Kimmy azt kívánta, bár elmenne a lány.

– Mit gondol, mi történt vele? Mármint Clyde Rangorral.

– Feltehetően meghalt – mondta Kimmy, de ő maga sem hitte el. Az ilyen csúszómászók, mint Clyde, nem halnak meg. Csak beássák magukat valahová, és várják az alkalmat, mikor árthatnak valakinek.

– Meg akarom találni – mondta a lány.

Kimmy rápillantott.

– Meg akarom találni anyám gyilkosát, és azt akarom, hogy megbűnhődjön azért, amit tett. Nem vagyok gazdag, de van egy kis pénzem.

Néhány pillanatig egyikük sem szólt semmit. A levegő nehéz és ragadós volt. Kimmy kereste a megfelelő szavakat.

– Mondhatok valamit? – kérdezte végül.

– Természetesen.

– Anyád nem hagyta magát eltántorítani.

– Mitől?

Kimmy folytatta.

– A legtöbb lány feladja. Érted? Anyád soha nem adta fel. Nem tört meg. Álmai voltak. De soha nem nyerhetett.

– Nem értem.

– Boldog vagy?

– Igen.

– Tanulsz még?

– Most kezdem a főiskolát.

– Főiskola – mondta Kimmy ábrándozó hangon. Aztán: – Te vagy az.

– Mi vagyok én?

– Te vagy az ő győzelme.

A lány nem szólt egy szót sem.

– Candi – az anyád – nem akarná, hogy belekeveredj ebbe. Érted, amit mondok?

– Azt hiszem, igen.

– Várj egy percet – mondta Kimmy, és kihúzta az egyik fiókot. Ott volt, természetesen. Ki már nem tette, de a kép a kupac tetején pihent. Ő és Candi együtt mosolyogtak a világra. Pic és Sayers. Kimmy jobban megnézte saját magát, és egy vadidegen fekete lány pillantott vissza rá a képről, akit egykor Fekete Varázs néven ismertek, és akinek a testét Clyde Rangor ugyanúgy a feledésbe ütlegelhette volna.

– Tessék, legyen a tiéd – mondta.

A lány úgy nyúlt a képért, mintha az porcelánból lett volna.

– Gyönyörű volt – suttogta.

– Nagyon.

– Boldognak látszik.

– Nem volt az. De ma az lenne.

A lány felemelte a fejét.

– Nem vagyok biztos benne, hogy képes leszek megállni itt.

Akkor jobban hasonlítasz anyádra, mint hinnéd, gondolta Kimmy.

Megölelték egymást, és megígérték, hogy tartani fogják a kapcsolatot. Miután a lány elment, Kimmy felöltözött. Elhajtott a virágoshoz, és vett egy tucat tulipánt. A tulipán volt Candi kedvence. Négyórányi autóútra volt Candi sírja. Senki nem volt a temetőben, amikor odaért. Letérdelt barátnője sírja mellé. Letörölte a kicsiny sírkövet. Ő fizette ki a parcellát és a követ, nagyobbra nem volt pénze.

– A lányod eljött ma hozzám – mondta hangosan.

Enyhe szellő kerekedett. Kimmy behunyta a szemét, és fülelt. Tisztán hallotta Candi hangját, amint azt kéri tőle, vigyázzon a lányára.

És Kimmy, miközben a nevadai napsütés perzselte a bőrét, megígérte, hogy teljesíti a kívánságát.

MÁSODIK FEJEZET

IRVINGTON, NEW JERSEY
JÚNIUS 20.

– Egy kamerás telefon – motyogta Matt Hunter a fejét ingatva.

Felnézett az égre egy kis isteni útbaigazításért, de csak egy hatalmas sörösüveg nézett vissza rá.

Ismerős látvány volt, Matt minden áldott nap ezt az üveget pillantotta meg, amint kilépett a málló vakolatú ikerházból. A hatvanöt méter magas, híres üveg a környék minden pontjáról látható volt. A Pabst Blue Ribbonnek volt itt egy sörfőzdéje, de 1985-ben bezárt. Évekkel ezelőtt az üveg egy káprázatos víztorony volt rézzel bevont acéllemezekkel és lakktól csillogó, aranyozott kupakkal. Éjszaka az autók fényszórói megvilágították, mérföldekről is látni lehetett.

De ennek vége. A színe most már egy sörösüveg barnáját idézte, de csak a rozsda miatt. A címke rég lekopott róla. Az egykor életteli környék pedig követte szimbóluma sorsát, nem hullott darabokra, de szép lassan kezdett tönkremenni. A sörfőzdében húsz éve nem dolgozott senki. A romok állapota azonban azt sugallta, mintha sokkal régebb óta üresen állna.

Matt megtorpant a lépcső tetején. Olivia, élete szerelme, nem. A kocsikulcsok ott himbálództak a kezében.

– Szerintem mégsem olyan jó ötlet – mondta Matt.

Olivia nem állt meg.

– Ugyan már. Jó móka lesz.

– A telefon az legyen telefon – mondta Matt. – A kamera meg legyen kamera.

– Micsoda mély gondolat.

– Egy kütyüben mind a kettő… micsoda perverzió.

– Ahhoz értesz – mondta Olivia.

– Haha. Tényleg nem látod a veszélyét?

– Ööö, nem.

– Egy kamera és egy telefon egyben. – Matt elhallgatott, kereste a szavakat, hogyan is folytassa. – Mint amikor azokban a B kategóriás filmekben kitenyésztenek valami új állatfajt, de aztán kiszabadul az ellenőrzésük alól, és elpusztít mindent, ami az útjába kerül.

Olivia rábámult.

– Néha olyan fura tudsz lenni.

– Egyszerűen csak nem vagyok biztos benne, hogy meg kéne vennünk azokat a kamerás telefonokat, ennyi az egész.

Olivia megnyomta a távirányítót, és kikapcsolta a riasztót a kocsiban. Az ajtó után nyúlt. Matt habozott.

Olivia ránézett.

– Mi van? – kérdezte a férfi.

– Ha mindkettőnknek lesz kamerás telefonja – mondta Olivia –, küldhetek neked meztelen képeket, miközben dolgozol.

Matt kinyitotta az ajtót.

– Verizon vagy Sprint?

Olivia rávillantotta azt a mosolyát, amitől Mattnek mindig megdobbant a szíve.

– Tudod, hogy szeretlek.

– Én is szeretlek.

Mindketten beültek az autóba. Olivia felé fordult. Matt látta a szemében az aggódást, és majdnem elfordította a fejét.

– Minden rendben lesz – mondta a nő. – Ugye tudod?

A férfi bólintott, és kipréselt magából egy hamis mosolyt. Olivia nem dőlt be neki, de értékelte az erőfeszítést.

– Olivia?

– Igen?

– Mesélj még a meztelen képekről.

A nő belebokszolt a karjába.

De Matt rossz előérzete azonnal visszatért, amikor belépett a Sprint boltba, és meghallotta a kétéves hűségszerződést. Az eladó mosolyában volt valami sátáni, mint azokban a filmekben, amikor a naiv fiú eladja a lelkét az ördögnek. Amikor az eladó kiterített egy Amerika-térképet – a „lefedetlen” területek pirossal voltak jelölve rajta –, Matt próbált visszakozni.

Olivia lelkesedése nem csökkent, de nem volt ebben semmi meglepő. Azon ritka emberek közé tarozott, akik kis és nagy dolgokban egyaránt örömüket tudták lelni, és ez a jellemvonása arra is jó példa volt, legalábbis az ő esetükben, hogy az ellentétek tényleg vonzzák egymást.

Az eladó folytatta a szövegelést. Matt kikapcsolta az agyát, de Olivia figyelt minden szavára. Formalitásként feltett néhány kérdést, de az eladón látszott, hogy tudja, ez a hal nemcsak bekapta a horgot, és kifogták, de már meg is sütötték, és le is nyelték.

– Egy perc, és hozom a papírokat – mondta Hadész, és eltűnt egy ajtó mögött.

Olivia megragadta Matt karját, az arca ragyogott az örömtől.

– Hát nem csodás?

Matt vágott egy pofát.

– Mi az?

– Tényleg küldesz nekem meztelen képeket?

A felesége felnevetett, és nekidőlt a vállának.

Olivia szédült viselkedésének és állandó vigyorgásának persze más oka is volt, nem csak az, hogy mobilszolgáltatót váltanak. A fényképezős telefonok megvásárlása inkább egy jelkép volt, szimbóluma annak, ami jönni fog.

Egy gyerek.

Két nappal korábban Olivia vett egy terhességi tesztet, és Matt furcsa módon valami vallásos jelentőséget tulajdonított a fehér felületen megjelenő vörös keresztnek. Nem tudott megszólalni. Majdnem egy éve próbálkoztak már – gyakorlatilag azóta, hogy összeházasodtak. A folyamatos kudarc okozta stressz miatt az inkább spontán, ha nem egyenesen varázslatos élményt felváltotta a hőmérőzős, naptárazós, önmegtartóztatós, koncentrált hevesség.

Ezt most már maguk mögött tudhatták. Még csak az elején vagyunk, figyelmeztette Matt, ne kapkodjuk el dolgokat. De Olivia kisugárzásával nem lehetett vitatkozni. Az ő pozitív hozzáállása olyan volt, mint egy vihar, egy áradás. Mattnek nem volt esélye ellene.

Ezért voltak most itt.

A kamerás telefon segítségével, hangsúlyozta Olivia, olyanná alakíthatják eljövendő háromszemélyes életüket, amilyenről a szüleik nemzedéke soha nem is álmodhatott. Ezeknek a telefonoknak köszönhetően egyikük sem fog lemaradni gyermekük életének kulcsfontosságú pillanatairól – az első lépésről, az első szavakról, a szokásos játékokról.

Legalábbis ez volt a terv.

Egy órával később, amikor visszaértek az ikerház rájuk eső részébe, Olivia gyorsan szájon csókolta, majd elindult felfelé a lépcsőn.

– Hé! – szólt utána Matt kezében az új telefonjával, és felhúzta a szemöldökét. – Nem próbáljuk ki a videófunkciót?

– Csak tizenöt másodpercet tud felvenni.

– Tizenöt másodperc – ismételte elgondolkodva, majd megvonta a vállát, és azt mondta: – Akkor hosszabb előjátékra lesz szükségünk.

Olivia halkan felnyögött.

Meglehetősen lepukkant környéken éltek, az irvingtoni óriás sörösüveg furcsán megnyugtató árnyékában. Amikor kiszabadult, Matt úgy érezte, nem érdemel ennél jobbat (ami nagyjából igaz is volt, mert alig valamivel jobbat engedhetett volna csak meg magának), és családja minden erőfeszítése ellenére itt bérelt lakást kilenc évvel ezelőtt. Irvington fáradt város, a lakosság több mint nyolcvan százaléka afroamerikai. Néhányan egyből levonták a következtetést, hogy hozzászokott már a börtönben, de Matt tudta, hogy a dolgok soha nem ilyen egyszerűek. Egyvalamiben azonban biztos volt, úgy érezte, képtelen még arra, hogy visszatérjen a kertvárosba. Túl éles lett volna a váltás.

Így hát ez a környék – a Shell-kút, a vaskereskedés, a közért a sarkon, a részegek a repedezett járdán, a bekötőutak a Newark reptér felé, az egykori sörfőzde melletti kocsma – lett az otthona.

Amikor Olivia elköltözött Virginiából, biztosan jobb környéket képzelt el magának, gondolta Matt. Tudta, hogy ha nem is feltétlenül jobbhoz, de egészen máshoz volt szokva. Olivia egy Northways nevű, isten háta mögötti kisvárosban nőtt fel. Még csecsemő volt, amikor az anyja elhagyta őket. Az apja egyedül nevelte fel.

Idősödő apja – ötvenegy éves volt Olivia születésekor –, Joshua Murray keményen dolgozott, hogy otthont tudjon teremteni maga és a lánya számára. Joshua volt Northways doktora – a körzeti orvos, aki a hatéves Mary Kate Johnson torokgyulladásától kezdve az öreg Riteman bácsi köszvényéig mindennel foglalkozott.

Joshua, Olivia elmondása szerint, kedves ember volt, szelíd és csodálatos apa, aki majomszeretettel csüngött egyetlen gyermekén. Csak ketten voltak, apa és lánya. Egy kőházban éltek nem messze a főutcától. Az apja rendelője a ház mellett volt egy melléképületben. Olivia mindennap rohant haza az iskolából, hogy segítsen neki a páciensekkel. Felvidította a rémült kisgyerekeket, vagy egyszerűen csak fecsegett Cassie-vel, apja asszisztensnőjével. Cassie egyfajta anyapótlék volt neki. Ha az apjának túl sok dolga akadt, Cassie főzött vacsorát, és ő segített neki a házi feladatban. Olivia bálványozta az apját. Az volt az álma – most már tudta, milyen reménytelenül naiv elképzelés volt ez –, hogy orvos lesz belőle, és együtt dolgoznak majd.

De amikor utolsó éves volt a főiskolán, minden megváltozott. Az apja, Olivia egyetlen rokona, meghalt tüdőrákban. A hír kihúzta a talajt Olivia lába alól. Az álma – hogy apja nyomdokaiba lépve ő is orvos legyen – meghalt vele együtt. Felbontotta az eljegyzését főiskolai szívszerelmével, egy Doug nevű orvostanhallgatóval, és visszaköltözött a northwaysi házba. Az apja nélkül azonban túl fájdalmas volt ott élnie. Végül eladta a házat, és elköltözött Charlottesville-be. Egy számítógépes szoftvereket forgalmazó cégnél vállalt állást, ami sok utazással járt, és részben ez volt az, ami újraélesztette korábbi túl rövid kapcsolatát Matt-tel.

A New Jersey-i Irvington nagyon nem hasonlított Virginiára, de Olivia meglepte Mattet. Azt mondta, maradjanak ott, nem baj, hogy szegényes környék, így legalább tudnak spórolni – már lefoglalózott – álmaik házára.

Három nappal az után, hogy megvették a telefonokat, Olivia hazajött, és azonnal felment a lépcsőn. Matt töltött magának egy pohár citromízű üdítőt, és felmarkolt néhány szivar alakú sósrudat. Öt perccel később követte Oliviát az emeletre. A hálószobában nem találta. Megnézte az irodában. A számítógép előtt ült. Háttal az ajtónak.

– Olivia?

A nő megfordult, és rámosolygott. Matt mindig is utálta azt a régi közhelyet az egész szobát beragyogó mosolyról, de Olivia mégis meg tudta tölteni tartalommal – ha ő elmosolyodott, az tényleg fénybe borította az egész helyiséget. A mosolya fertőző volt. Színt és értelmet adott Matt életének, és megváltozatott mindent a szobában.

– Mire gondolsz? – kérdezte Olivia.

– Hogy őrülten kívánlak.

– Még terhesen is?

– Főleg terhesen.

Olivia megnyomott egy gombot, és a képernyő elsötétült. Felállt, és gyengéden megcsókolta Mattet.

– Csomagolnom kell.

Bostonba készült üzleti ügyben.

– Mikor indul a géped? – kérdezte Matt.

– Azt hiszem, inkább kocsival megyek.

– Miért?

– Egy barátnőm elvetélt egy repülőút után. Nem akarok kockáztatni. És holnap reggel be kell ugranom dr. Haddonhoz, mielőtt megyek. Meg akar vizsgálni, hogy minden rendben van-e.

– Akarod, hogy veled menjek?

Megrázta a fejét.

– Dolgoznod kell. Majd legközelebb, amikor az ultrahangot csinálják.

– Oké.

Olivia ismét megcsókolta.

– Hé – suttogta. – Boldog vagy?

Matt először el akart sütni egy viccet. De aztán mégsem tette. Egyenesen belenézett a szemébe:

– Nagyon.

Olivia hátralépett, és még mindig mosolyogva azt mondta:

– Jobb lesz, ha csomagolok.

Matt figyelte, ahogy kisétál a szobából. Egy pillanatig még ott maradt az ajtóban. Könnyűnek érezte magát. Kétségtelenül boldog volt, és ez félelemmel töltötte el. A jó törékeny. Ezt megtanulja az ember, ha meggyilkol valakit. Ezt megtanulja, ha négy évet tölt egy fegyházban.

A jó olyan vékony és áttetsző, hogy egy gyenge fuvallat is megsemmisítheti.

Vagy egy telefoncsörgés.

Matt a munkahelyén volt, amikor a kamerás telefon rezegni kezdett.

Rápillantott a kijelzőre, és látta, hogy Olivia az. Matt még mindig egy olyan régimódi kétszemélyes íróasztalnál ült, annál a fajtánál, amikor az ember egész nap a kollégáját nézi, noha a szemközti hely már három éve üres volt. A bátyja, Bernie vette ezt az asztalt, amikor Matt kiszabadult. Mielőtt a család által eufemisztikusan csak „a baleset”-ként aposztrofált dolog megtörtént volna, Bernie-nek nagy tervei voltak kettőjükkel, a Hunter Fivérekkel. És ezekről nem mondott le később sem. Matt túl volt azokon az éveken. A baleset csak egy koccanás volt az úton, semmi több, és a Hunter Fivérek újra visszakerültek a helyes vágányra.

Bernie olyan meggyőző tudott lenni, hogy Matt majdnem elkezdett hinni benne.

Hat évig dolgoztak annál az asztalnál. Jogi ügyekkel foglalkoztak ebben a szobában – Bernie a jövedelmező, nagy hasznot hajtó részét csinálta, Matt pedig, mivel a priusza miatt nem lehetett belőle valódi jogász, a maradékot. Ezt Bernie üzlettársai ugyan kissé különösnek találták, de nekik soha nem voltak titkaik egymás előtt. Egész gyermekkorukban egy szobában aludtak. Bernie a fölső ágyon, egy hang a sötétből. Mindketten nosztalgiával gondoltak azokra az évekre – vagy legalábbis Matt. Soha nem érezte jól magát egyedül. Csak akkor, ha Bernie is ott volt.

Hat évig.

Matt mindkét tenyerét a mahagóniasztalra helyezte. Meg kellett volna már szabadulnia tőle. Három éve nem ült senki Bernie oldalán, de Matt néha még mindig felpillantott arra számítva, hogy meglátja.

A telefonja ismét megrezzent.

Bernie-nek az egyik pillanatban még megvolt mindene – csodálatos feleség, két remek fiú, egy nagy ház, társtulajdonos egy jól menő cégnél, egészséges, mindenki szereti –, a következő pillanatban pedig a családja rögöket dobál a koporsójára, és próbálja felfogni, mi is történt. Agyi aneurizma, mondta az orvos. Évekig elél vele az ember, aztán egyszer csak, bumm, és vége az életének.

A telefon rezgő-csörgő üzemmódban volt. A rezgés befejeződött, és megszólalt a régi Batman-nóta a tévésorozatból, azzal a fantáziadús szöveggel, hogy nah-nah-nah, majd azt kiáltják, hogy „Batman!”.

Matt lecsatolta a telefont az övéről.

Az ujja megállt a levegőben, mielőtt lenyomta volna a hívásfogadás gombját. Igazán különös. Oliviának, annak ellenére, hogy számítógépekkel foglalkozott, semmi érzéke nem volt a technikai dolgokhoz. Alig telefonált, és ha mégis, most tudnia kellett, hogy Matt az irodában van. A vonalason hívta volna.

Matt megnyomta a gombot, de egy üzenet jelent meg a képernyőn, amely arról tájékoztatta, hogy fényképe érkezik. Ezt még furcsábbnak találta. Kezdeti lelkesedése ellenére ugyanis Olivia még mindig nem tanulta meg kezelni a kameráját.

Ebben a pillanatban megszólalt a belső telefon az asztalán.

Rolanda – Matt azt is mondhatta volna, hogy a titkárnője vagy az asszisztense, de a nő akkor biztosan behúzott volna neki egyet – szólt bele:

– Matt?

– Igen.

– Marsha van a kettesen.

Még mindig a mobil kijelzőjét nézve, Matt felvette a vonalas telefont, hogy beszéljen a sógornőjével, Bernie özvegyével.

– Szia – mondta.

– Szia – üdvözölte Marsha. – Olivia még Bostonban van?

– Igen. És épp most küld nekem egy képet az új mobilunkra.

– Ó. – Rövid szünet következett. – Még mindig úgy van, hogy kijössz ma?

A családalapítás újabb fázisaként Matt és Olivia lefoglalóztak egy házat nem messze Marshától és a fiúktól. A ház Livingstonban volt, ahol Matt és Bernie felnőttek.

Mattnek voltak kétségei afelől, hogy okos döntés-e ez. Az embereknek jó a memóriájuk. Nem számít, hány év telt el, mindig suttogások és rosszindulatú megjegyzések célpontja lesz. Matt ugyan már rég túltette magát az effajta kicsinyes dolgokon, másfelől viszont aggódott Oliviáért és érkező gyermekükért. Az apa átka átszáll a fiára, és így tovább.

De Olivia tudta, mire számíthat. És ő így akarta.

Ráadásul a némiképp gyenge idegzetű Marshának – milyen eufemizmust is használjon ide – voltak problémái. Volt egy rövid idegösszeomlása egy évvel Bernie halála után. Marsha elment „pihenni” – újabb eufemizmus – két hétre, és arra az időre Matt költözött oda, hogy gondját viselje a gyerekeknek. Marsha most már jól volt – mindenki ezt mondta –, de Matt azért jobb szeretett volna a közelében lenni.

Ma volt esedékes az új ház állapotának felmérése.

– Egy rövid időre mindenképp oda kellene mennem. Miért, mi van?

– Be tudnál ugrani?

– Hozzátok?

– Igen.

– Persze.

– De ha nem érsz rá…

– Dehogynem, ráérek.

Marsha gyönyörű nő volt, de ovális arcára néha kiült a szomorúság, és volt egy ideges pillantása, ami elárulta, hogy nincs minden rendben.

– Minden oké? – kérdezte Matt.

– Igen, jól vagyok. Nem nagy ügy. Csak… Tudnál vigyázni a gyerekekre néhány órát? El kell intéznem valamit az iskolában, és Kyra nem ér rá ma este.

– Elvigyem őket vacsorázni?

– Az nagyszerű lenne. De semmi McDonald’s, jó?

– Kínai?

– Tökéletes.

– Rendben, akkor majd megyek.

– Kösz.

A telefon elkezdte letölteni a képet.

Elköszöntek egymástól, és Matt letette a kagylót.

Ismét a saját mobiljának szentelte minden figyelmét. Hunyorogva nézte a képernyőt. Apró volt. Talán egy hüvelyk átmérőjű, de biztosan nem nagyobb kettőnél. A nap besütött az ablakon. A függöny el volt húzva. Az erős fény miatt alig látott valamit. Tenyerével leárnyékolta a kicsiny képernyőt, és a telefon fölé görnyedve próbálta kivenni, mi látható rajta. Ez használt valamit.

Egy férfi jelent meg rajta.

A részleteket nehéz volt kivenni. A harmincas évei közepe felé járhatott – akárcsak Matt –, és nagyon sötét, szinte már kék haja volt. Piros inget viselt. A keze fent volt, mintha integetne. Egy fehér falú szobában állt, egy égszürke ablak előtt. Önelégült vigyor ült az arcán – amolyan „különb vagyok nálad” vigyor. Matt megbabonázva bámulta. A tekintetük találkozott, és Matt esküdni mert volna rá, hogy volt valami gúnyos a pillantásában.

Matt soha nem látta még ezt a férfit.

Fogalma sem volt, hogy a felesége miért küldte el a képét.

A képernyő elsötétült. Matt nem mozdult. A kagylózúgás ott maradt a fülében. Hallott más hangokat is – egy távoli faxot, emberek hangját, a kinti forgalom zaját –, de mindez mintha egy szűrőn át jutott volna el hozzá.

– Matt?

Rolanda Garfield volt az, az úgynevezett asszisztense/titkárnője. A cég nem volt elájulva az ötlettől, amikor Matt alkalmazta. Rolanda túlságosan „utcai” volt a Carter Sturgis drága öltönyös vezetőinek. De Matt ragaszkodott hozzá. Rolanda az egyik első ügyfele volt, egyike fájdalmasan kevés sikeres ügyének.

A börtönben töltött idő alatt Mattnek sikerült befejeznie az alapképzését. A szabadulása után nem sokkal pedig megszerezte a jogi végzettséget. Bernie, a nagymenő newarki ügyvédi iroda, a Carter Sturgis egyik legjobb jogászaként azt gondolta, meg tudja majd győzni üzlettársait arról, hogy ezúttal tegyenek kivételt, és vegyék be börtönviselt öccsét is az üzletbe.

Tévedett.

De Bernie nem adta fel egykönnyen. Rábeszélte őket, hogy alkalmazzák Mattet „jogi asszisztensként”, ez a gyönyörű, mindenre alkalmazható terminus többnyire azt jelentette, hogy „alja munka”.

A Carter Sturgisnél eleinte egyáltalán nem rajongtak az ötletért. Nem meglepő. Egy börtönviselt gyilkos az ő fehérgalléros irodájukban? Ez egyszerűen elképzelhetetlen. De Bernie megpróbált hatni az emberségükre: Matt remek reklám lesz a cégnek. Megmutathatja, hogy nekik van szívük, és hisznek a második esélyben, legalábbis elméleti síkon. Bernie-nek volt esze. Ráadásul Mattnek megvolt az az előnye, hogy rá lehetett bízni az úgynevezett pro bono, vagyis jótékonysági alapon elvégzett eseteket, mentesítve így az üzlettársakat attól, hogy más társadalmi osztályba tartozókkal kelljen érintkezniük.

Végül két tényező döntött: Matt olcsón dolgozott – volt más választása? És Bernie bátyó, a nagypályás játékos hátat fordít nekik, ha nem egyeznek bele.

Az üzlettársak átgondolták a szituációt. Tegyünk jót és járjunk jól vele? Ezen a logikán alapul minden jótékonyság.

Matt még mindig a telefon üres kijelzőjét bámulta. A pulzusa felgyorsult. Ki a fene lehet ez a kék-fekete hajú fickó?

Rolanda csípőre tette a kezét.

– Föld hívja Mattet – mondta.

– Tessék? – tért magához Matt.

– Jól vagy?

– Én? Igen, remekül.

Rolanda furcsa pillantást vetett rá.

A telefon ismét rezegni kezdett. Rolanda karba tett kézzel állt. Matt a nőre pillantott. Az nem vette a lapot. Általában nem vette. A telefon rezgett még egyet, aztán elkezdte játszani a Batman-melódiát.

– Nem veszed fel? – kérdezte Rolanda.

Matt ránézett a telefonra. A kijelzőn ismét a felesége telefonszáma jelent meg.

– Hahó, Batman!

– Jól van, rajta vagyok – mondta.

A hüvelykujjával megérintette a zöld gombot, egy pillanatig várt, majd lenyomta. A képernyő ismét kivilágosodott.

Ezúttal egy videó érkezett.

A technológia folyamatosan fejlődött, de egyelőre még csak elég gyenge minőségű felvételeket tudott rögzíteni. Az első másodpercben Matt próbálta kivenni, mit is lát a filmen. Tudta, hogy nem fog sokáig tartani. Maximum tíz-tizenöt másodpercig.

Egy szobát látott. A kamera először egy szekrény vagy egy tévékészülék tetejét mutatta. A falon egy festmény lógott – Matt nem ismerte fel –, de az egész kép azt a benyomást keltette benne, mintha egy szállodai szobát látna. A kamerát a fürdőszoba ajtajára irányították.

Aztán megjelent egy nő.

A haja platinaszőke volt. Sötét napszemüveget és testre simuló, kék ruhát viselt. Matt megdermedt.

Mi a franc ez?

A nő egy pillanatra megállt. Mattnek az volt az érzése, hogy nem tudja, hogy filmezik. A kamera követte a mozgását. Fény villant, az ablakon besütő nap, majd újra éles lett minden.

Amikor a nő odament az ágyhoz, Mattnek elakadt a lélegzete.

Felismerte a járását.

Felismerte, ahogy leült az ágyra, ahogy elmosolyodott, ahogy felvetette az állát, és ahogy keresztbe tette a lábát.

Mozdulatlanul ült.

Az iroda másik végéből hallotta Rolanda hangját:

– Matt?

Nem törődött vele. A kamerát letették, feltehetően egy szekrényre. Még mindig az ágyra volt irányítva. Egy férfi indult el a szőkeség felé. Matt csak a hátát látta. Piros ing volt rajta, a haja kék-fekete. Teljesen eltakarta a nőt. És az ágyat.

Matt tekintete elfelhősödött. Megdörzsölte a szemét, de mire újra a kijelzőre pillantott, a kép már eltűnt. Matt csak ült, miközben Rolanda kíváncsian bámult rá, nézte a képeket a bátyja asztalán, de nem látta őket, és biztos volt benne – igen, egészen biztos, noha a képernyő csak egy vagy két hüvelyk átmérőjű volt, de akkor is –, hogy az a nő abban a hotelszobában, az a nő abban a testre simuló, kék ruhában, a platinaszőke parókával nem más, mint az ő barna hajú felesége, Olivia.

TARTALOM

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET – RENO, NEVADA  ÁPRILIS 18.

MÁSODIK FEJEZET – IRVINGTON, NEW JERSEY   JÚNIUS 20.