Fordította

NESET ADRIENN

Raymond és Sarah Jane Spruce-ra gondolva

„Ki eltűnt, megtaláltatott.”

AMAZING GRACE

1. FEJEZET

1

Billy Summers a szálloda halljában ül, és egy fuvarra vár. Péntek dél van. Bár Billy az Archie’s képregény zsebkönyvváltozatát olvasgatja, gondolatai inkább Émile Zola körül forognak, közelebbről Zola harmadik regénye, a Thérèse Raquin körül, amivel befutott. Hogy mennyire egy ifjú ember könyve az. Zola éppen csak a felszínt kapargatta azon a helyen, amely később mély és elképesztő ércforrásnak bizonyult. Zola tisztára Charles Dickens volt rémálomkivitelben, tulajdonképpen még ma is az. Majd arra gondol, micsoda jó téma lenne ez egy esszéhez. Nem mintha írt volna valaha ilyesmit.

Két perccel tizenkettő után az ajtó kinyílik, és két férfi lép a hallba. Egyikük magas, és fekete haját az ötvenes évek pompadour stílusában hordja, a másik alacsony és szemüveges. Mindketten öltönyben feszítenek. Nick minden embere öltönyt hord. Billy még nyugatról ismeri a magasabbat, régóta Nick mellett dolgozik. A neve Frank Macintosh. A haja miatt Nick emberei közül néhányan Frankie Elvisnek hívják, vagy – mivel lett egy kis kopasz foltja – Napelemes Elvisnek. De sohasem a szemébe mondják. Billy nem ismeri a másikat. Biztosan helyi fiú.

Macintosh kezet nyújt neki. Billy feláll és megrázza.

– Szia, Billy! Régen találkoztunk. Örülök, hogy látlak.

– Én is örülök, Frank.

– Ez itt Paulie Logan.

– Helló, Paulie! – Billy kezet ráz az alacsonyabb férfival.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Billy.

Macintosh kiveszi a kis füzetet Billy kezéből.

– Látom, még mindig képregényeket olvasol.

– Aha – feleli Billy. – Igen. Szeretem őket, legalábbis a vicceseket. Néha a szuperhősösöket is olvasom, de azokat nem szeretem annyira.

Macintosh gyorsan átlapozza az újságot, és mutat valamit Paulie Logannek.

– Nézd ezeket a csajokat! Apám, simán kiverném rájuk.

– Betty és Veronica – szólal meg Billy, és visszaveszi tőle a képregényt. – Veronica Archie barátnője, Betty meg szeretne az lenni.

– Könyvet is olvasol? – kérdezi Logan.

– Előfordul, ha hosszú útra megyek. Magazinokat is. De leginkább képregényt.

– Remek, remek – mondja Logan, és Macintoshra kacsint. Még csak nem is feltűnés nélkül, mire Macintosh a homlokát kezdi ráncolni, de Billy nem bánja.

– Készen állsz egy kis autókázásra? – kérdezi Macintosh.

– Persze. – Billy a hátsó zsebébe gyűri a képregényt. Archie és a csöcsös csajok. Erről is lehetne éppen egy esszét írni. A hajvágás nyújtotta megkönnyebbülésről, és a sziklaszilárd életszemléletről. Riverdale-ről, ahol megáll az idő.

– Menjünk akkor! – mondja Macintosh. – Nick vár minket.

2

Macintosh vezet. Logan ül hátra, mert szerinte ő az alacsonyabb. Billy arra számít, hogy nyugat felé indulnak, mert ott van a város elegánsabb része, és Nick Majarian szeret nagy lábon élni, akár otthon van, akár utazik. Szállodába viszont nem megy. De északkelet felé indulnak.

Három kilométerre a városközponttól egy olyan környékre érnek, ami Billy számára alsó középosztálybelinek tűnik. Három vagy négy fokkal jobb, mint az a mobilházakból álló lakópark, ahol felnőtt, de az elegánstól még messze van. Itt nincsenek nagy, elkerített házak. Ezen a környéken ranchstílusú otthonok vannak, a kis fűfoltokon forgó gyepöntözők permetezik a vizet. A legtöbb ház egyemeletes, sok jó állapotban van, néhányra azonban ráférne a festés, és itt-ott a gyepet is beszövi a gaz. Billy meglát egy házat, amelyen a kitörött ablaküveget kartonpapírral helyettesítették. Egy másik előtt kövér, bermudanadrágot és atlétatrikót viselő férfi ül egy Costco nagykerben vagy a Sam’s Club oldalon vásárolt kempingszéken, sört iszik, és a szemével követi a kocsit. Egy ideje jól mennek a dolgok Amerikában, de talán ez most változni fog. Billy sok hasonló környéket ismer. Olyanok, mint a barométer, és ez már elkezdett süllyedni. Az itt élők olyan munkahelyeken dolgoznak, ahol reggelenként blokkolóóra ellenőrzi, beértek-e időben.

Macintosh bekanyarodik egy foltos fűszőnyegen álló kétemeletes ház elé. A falát halványsárgára festették. Nem rossz, de egyáltalán nem olyan, mint amilyet Nick Majarian szállásul választana, még pár napra sem. Inkább olyan, mint egy szerelő vagy alacsony beosztású repülőtéri alkalmazott háza, aki itt éldegél kuponokat vagdosó feleségével és két gyerekével, havonta fizeti a jelzálogkölcsönt, és csütörtök esténként egy sörligában bowlingozik.

Logan kinyitja Billy előtt az ajtót. Billy a műszerfalra dobja az Archie-képregényt, és kiszáll a kocsiból.

Macintosh megy fel először a verandalépcsőn. Odakint meleg van, de bent működik a légkondicionáló. Nick Majarian a konyhába vezető rövid folyosón áll. Az öltönye valószínűleg annyiba került, mint a jelzálogkölcsön havi részlete ezen a házon. Ritkuló haját lesimítja, neki nem való a pompadour. Az arca kerek, Vegasban barnult. Nagydarab férfi, de amikor Billyt egy ölelésre magához rántja, kiálló hasa olyan kemény, mint a kő.

– Billy! – kiáltja Nick, és két csókot nyom Billy arcára. Nagy, cuppanós puszikat. A mosolya szélesen ragyog. – Billy, Billy, ember, de jó újra látni téged!

– Én is örülök, Nick! – Billy körülnéz. – Azért általában ennél jobb helyen szállsz meg. – Elhallgat egy pillanatra. – Már ha mondhatok ilyesmit.

Nick felkacag. A nevetése csodálatos, ragadós, a mosolyához méltó. Macintosh csatlakozik hozzá, majd Logan is elmosolyodik.

– Szereztem egy helyet a West Side-on is. Rövid időre. Mondjuk úgy, hogy házőrzésre. Van egy szökőkút az előkertben. Egy meztelen kiskölyök van a közepén, hallottam már erre valami szót…

Puttó, gondolja Billy, de nem mondja ki. Csak mosolyog.

– Szóval ez a kiskölyök pisili a vizet. Majd meglátod te is. Nem, ez itt nem az én házam, Billy. A tied. Feltéve, hogy vállalod a melót.

3

Nick körbevezeti.

– Bútorozott – mondja, mintha eladásra kínálná. Talán részben így is van. Ez a ház emeletes, három szoba és két fürdőszoba van fent, utóbbiból az egyik kisebb, valószínűleg a gyerekeké. A földszinten van a konyha, a nappali és az étkező, ami olyan kicsi, hogy inkább étkezőfülkének számít. Az alagsor nagy részét átalakították, hosszú, padlószőnyeges szoba lett belőle hatalmas tévével az egyik felében, pingpongasztallal a másikban. Spotlámpák. Nick klubszobának hívja, itt ülnek le.

Macintosh megkérdezi, kérnek-e inni, van üdítő, sör, limonádé és jegestea.

– Én egy jegesteát kérek limonádéval – közli Nick. – Fele-fele. Sok jéggel.

Billy szintén azt kér. Amíg az italok megérkeznek, cseverésznek. Az időjárásról, hogy mekkora hőség van itt lent a déli határ mentén. Nick tudni akarja, hogyan utazott Billy, mire Billy azt feleli, hogy minden rendben volt, de nem meséli el, honnan repült ide, és Nick sem kérdezi meg. Nick tesz valami megjegyzést arra a kibaszott Trumpra, aztán Billy is mond rá valamit. Ennyi mondanivalójuk van, de nincs ezzel semmi baj, hiszen megjelenik Macintosh egy tálcán két nagy pohárral, és amikor távozik, Nick rátér az üzletre.

– Amikor felhívtam a barátunkat, Buckyt, azt mondta, hogy szívesen visszavonulnál.

– Gondolkodom rajta. Régóta csinálom már. Túl régóta.

– Igaz. Hány éves is vagy?

– Negyvennégy.

– És azóta csinálod, hogy leszereltél?

– Nagyjából. – Nagyjából azt is tudja, hogy Nick ezzel pontosan tisztában van.

– Összesen mennyi volt?

Billy megvonja a vállát.

– Nem emlékszem pontosan. – Tizenhét. Tizennyolc, ha az elsőt is beleszámítjuk, a begipszelt karú férfit.

– Bucky azt mondja, egyet még bevállalsz, ha jól megfizetnek érte.

Nick arra vár, hogy Billy kérdezzen. Mivel nem teszi, folytatja.

– Ezt most nagyon jól megfizetik. Megcsinálod, és életed végéig napozhatsz. Tolhatod a piña coladát egy függőágyban. – Megint felragyogtatja széles mosolyát. – Kétmillió. Ötszázezer előre, a többi utána.

Billy füttyentése nem része a színjátéknak, amire ő maga sem színjátékként gondol, inkább úgy, hogy az együgyű én-je kerül előtérbe az olyan pasasok előtt, mint Nick, Frank és Paulie. Úgy működik, mint a biztonsági öv. Nem azért használod, mert autóbalesetre számítasz, azt viszont soha nem lehet tudni, mi jön veled szemben a domb tetején. Ez az élet útjára is igaz, ahol az emberek összevissza kormányoznak, és rendre rossz irányban indulnak el az autópályán.

– Miért ilyen sok? – Eddig a legtöbb, amit egy szerződésért kapott, hetvenezer volt. – Politikus? Mert azt nem csinálom meg.

– Egyáltalán nem.

– Rossz ember?

Nick kacagva csóválja a fejét, és szeretetteljes pillantást vet Billyre.

– Mindig ugyanazt kérdezed.

Billy bólint.

Az együgyű én álca ugyan, de egy dolog igaz: csak rossz emberek jöhetnek szóba. Így tud éjjelente nyugodtan aludni. Jó, persze, abból él, hogy rossz embereknek dolgozik, igen, de Billy ebben nem lát erkölcsi problémát. Nincs gondja azzal, hogy rossz emberek fizetik meg más rossz emberek megöléséért. Úgy tekint magára, mint egy felfegyverzett kukásra.

– Ez egy nagyon rossz ember.

– Oké…

– És nem én fizetem a kétmilliót. Közvetítő vagyok, aki, hogy is mondjam, jutalékot kap. Nem a te pénzedből, az én fizetésem ezen felül van. – Nick előrehajol, két kezét összefűzi a combja között. Az arckifejezése őszinte. A szemét le sem veszi Billyről. – A célpont egy mesterlövész, akárcsak te. Csakhogy ő sohasem teszi fel a kérdést, hogy rossz vagy jó emberről van-e szó. Nem különbözteti meg őket. Ha jó pénzt kap, elvégzi a munkát. Egyelőre hívjuk Joe-nak. Hat évvel ezelőtt, de lehet, hogy van az hét is, nem számít, ez a Joe nevű pasas lelőtt egy tizenöt éves srácot, aki éppen iskolába ment. Rossz ember volt a kölyök? Dehogy. Sőt, kitűnő tanuló volt. De valaki üzenni akart a gyerek apjának. A gyerek volt az üzenet. Joe meg a küldönc.

Billy azon gondolkodik, vajon igaz-e a történet. Lehet, hogy nem az, van benne a tündérmesék fabulizmusából, de valahogy igaznak tűnik.

– Azt akarod, hogy lelőjem, aki lelőtte. – Így pontosítja a dolgot magában.

– Eltaláltad. Joe most egy Los Angeles-i sitten van. A központi férfibörtönben. Testi sértéssel és nemi erőszak kísérletével vádolják. A nemi erőszak kísérletére én azt mondom, már ha nem vagy a metoora érzékeny, hogy elég vicces helyzet volt. Összetévesztett egy konferenciára érkezett írónőt, egy feminista írónőt egy kurvával. Ajánlatot tett neki, valószínűleg egy kicsit túl vehemensen, a nő meg lefújta paprika spray-vel. Joe erre szájba vágta, és kiakasztotta az állkapcsát. A nő vagy százezer példánnyal többet eladhatott emiatt a könyvéből. Meg kellett volna köszönnie, ahelyett, hogy bemószerolja, nem gondolod?

Billy nem felel.

– Ugyan már, Billy, gondold csak el! A pasas kinyírt isten tudja mennyi embert, közöttük igazi nehézfiúkat, és szembefújja egy leszbi nőjogi harcos? Értékelhetnéd a poént.

Billy mosolyt színlel.

– Los Angeles az ország másik felében van.

– Igaz, de a pasas itt is megfordult, mielőtt elindult oda. Nem tudom, minek jött ide, és nem is érdekel, csak azt tudom, hogy pókerezni akart, és valaki elárulta neki, hol teheti meg. Mert kérlek szépen, Joe szeret úgy gondolni magára, mint aki nagyban játszik. Rövidre fogom: egy rakás pénzt veszített. Amikor hajnal öt körül a nyertes kilépett az épületből, Joe hasba lőtte, és elvette a pénzét, nemcsak a sajátját, hanem mindet. Valaki megpróbálta leállítani, valószínűleg egy másik hülye a játszmából, de Joe őt is lelőtte.

– Mind a kettőt megölte?

– A nagy nyertes meghalt a kórházban, de előtte azonosította Joe-t. A csávó, aki megpróbált közbeavatkozni, túlélte. Ő is azonosította Joe-t. És tudod, mi van még?

Billy a fejét rázza.

– A biztonsági kamera felvétele. Sejted már, mire akarok kilyukadni?

Billy sejti, hogyne sejtené.

– Nem igazán.

– Kalifornia testi sértésért varrta be. Ami megáll. A nemi erőszak kísérletét valószínűleg elutasítják, hiszen nem rángatta be a nőt egy sikátorba, vagy ilyesmi, sőt, még azt is felajánlotta, hogy fizet neki, szóval egyelőre csak próbálkoznak vele, az államügyész úgyis ejti. Azzal együtt, amit már leült, talán kilencven napot kap a megyei börtönben. Itt viszont gyilkosságról van szó, amit nagyon komolyan vesznek a Mississippinek ezen az oldalán.

Billy tisztában van vele. A republikánus, vörös államokban gyorsan megszabadítják a bérgyilkosokat a szenvedéseiktől. Ami rendben is van.

– Miután megnézik a felvételeket, az esküdtszék szinte biztosan megszavazza Joe-nak a fecskendőt. Ez világos, ugye?

– Persze.

– Az ügyvédjével azon dolgoznak, hogy megakadályozzák a kiadatást, ebben nincs semmi meglepő. Tudod, mi az a kiadatás, igaz?

– Persze.

– Remek. Joe ügyvédje apait-anyait belead, és itt tisztázzuk, hogy nem valami kártérítésekre szakosodott puhapöcsről van szó. Már elérte, hogy harminc nappal elhalasszák a tárgyalást, ez idő alatt újabb ürügyeket fog keresni az időhúzásra, de a végén veszíteni fog. Joe meg magánzárkában van, mert valaki bele talált szúrni egy bökőt. A jó öreg Joe elvette tőle, és eltörte a csávó csuklóját, mert ahol egyvalakinek van bökője, ott akad még egy tucat.

– Bandaleszámolás? – kérdezi Billy. – Talán a Cripek? Fasírtban vannak vele?

Nick megvonja a vállát.

– Ki tudja. Egyelőre Joe egy magánlakosztályban pihen, nem kell heringeskednie a többi fasszal, napi fél órát saját becses társaságában sétálhat is. Mindeközben az ügyvédje mindenkivel beszél. Azt az üzenetet hinti szét, hogy a pasas valami nagy durranással fog előállni, hacsak nem ejtik a gyilkosság vádját.

– Megtörténhet ilyen? – Billy nem szeret arra gondolni, hogy lehetséges, még akkor sem, ha az a férfi, akit Joe megölt a pókerparti után, esetleg rossz ember volt. – Az ügyészek leveszik a halálbüntetést az asztalról, vagy a vádból ejtik az előre megfontolt szándékot, vagy mi?

– Nem is rossz, Billy. Végre jó nyomon vagy. De én azt hallottam, hogy Joe minden vádat ejtetni akar. Valami nagy aduász lehet a kezében.

– Azt gondolja, hogy cserébe megúszhatja a gyilkosságot.

– Mondja az, aki isten tudja hány gyilkosságot megúszott már – feleli Nick, és nevetni kezd.

Billy nem nevet.

– Én még sohasem lőttem le senkit, csak mert veszítettem pókeren. Nem is pókerezek. És nem rabolok.

Nick hevesen bólogat.

– Tudom, Billy. Kizárólag rossz embereket. Csak cseszegettelek egy kicsit. Idd meg az italodat!

Billy megissza az italát. Arra gondol, hogy kétmillió. Egyetlen melóért. Arra gondol, hol lehet ebben a csapda.

– Valakinek nagyon fontos, hogy leállítsa ezt a pasast, nehogy felfedje a lapjait.

Nick az ujjaival fegyvert formál, és Billyre fogja, mintha beszélgetőtársa valamiféle bámulatos következtetésre jutott volna.

– Erről van szó. Kaptam egy üzenetet a helyi embertől, akivel találkozni fogsz, ha elvállalod a munkát, és az üzenet a következő: egy mesterlövészt keresünk, a legjobbat a legjobbak között. Szerintem az Billy Summers, téma kurvára lezárva.

– Szóval azt akarod, hogy szedjem le a pasast, de nem Los Angelesben. Hanem itt.

– Nem én akarom. Én csak a közvetítő vagyok, ne feledd! Valaki más akarja. Akinek nagyon mély a bukszája.

– Mi a csapda?

Nick újra megvillantja a mosolyát. Megint pisztolyt fog Billyre az ujjával.

– Egyenesen a lényegre, igaz? A kibaszott lényegre. Csakhogy ez nem csapda. Illetve lehet, hogy az, attól függ, honnan nézed. Az időről van szó. Itt fogsz lakni…

Int egyet, hogy az itt alatt a kis sárga falú házat érti. Vagy talán a környéket is – Billy később megtudja, hogy Midwoodnak hívják. Vagy az egész várost, amely a Mississippi folyótól keletre fekszik, éppen a Mason–Dixon-vonal alatt.

– …meglehetősen sokáig.

4

Beszélgetnek még egy kicsit. Nick elmeséli Billynek, hogy a helyszínt már leszervezték, és helyszín alatt azt a helyet érti, ahonnan Billy lőni fog. Azt mondja, nem kell addig döntenie, amíg meg nem nézi a helyet és többet meg nem tud. Azt majd Ken Hoff intézi. Ő a helyi kapcsolat. Nick azt mondja, hogy Ken ma nincs a városban.

– Tudja, mit használok? – Ez nem azt jelenti, hogy benne van, de nagy lépés abba az irányba. Kétmillió, hogy megüljön a seggén, aztán lőjön egyet. Nehéz egy ilyen ajánlatot visszautasítani.

Nick bólint.

– Rendben, és mikor találkozom ezzel a Hoff nevű csávóval?

– Holnap. Ma este felhív a hotelben, közli, hol és mikor.

– Ha elvállalom, ki kell találnunk valami fedősztorit, hogy miért vagyok itt.

– Már az is megvan, valami csoda. Giorgio ötlete volt. Holnap este elmeséljük, miután találkoztál Hoff-fal. – Nick feláll. Kezet nyújt. Billy megrázza. Fogott már kezet Nickkel korábban is, de nem szereti, mert Nick rossz ember. Bár nehéz nem kedvelni. Nick is profi, és a mosolya hatásos.

5

Paulie Logan viszi vissza a szállodába. Paulie nem beszél sokat. Megkérdezi Billytől, nem bánja-e, ha bekapcsolja a rádiót, és amikor Billy azt feleli, hogy nem, keres egy szelídebb rockzenét játszó állomást. Egyszer megjegyzi: „Loggins és Messina, a legjobbak.” Leszámítva a káromkodást, amikor valaki elé vág a Cédrus utcán, ki is fogy a beszédtémákból.

Billynek megfelel. Az utolsó melójukat tervező rablókról szóló filmekre gondol. Ha a noir műfajnak számít, akkor az „utolsó meló” ennek az alműfaja lehet. Azokban a filmekben az utolsó meló mindig félresikerül. Billy nem rabló, nem dolgozik bandában, és nem is babonás, de ez az utolsó meló dolog csak piszkálja a csőrét. Talán azért, mert ekkora fizetség jár érte. Talán azért, mert nem tudja, ki fizeti a számlát, és miért. Talán Nick története miatt a célpontról, aki egyszer lelőtt egy tizenöt éves kitűnő tanulót.

– Akkor maradsz? – kérdezi Paulie, amikor befordulnak a szálloda elé. – Mert akkor az a Hoff megszerzi neked az eszközt. Én is elvállaltam volna, de Nick nemet mondott.

Maradni fog?

– Nem tudom. Talán. – Egy pillanatra elhallgat, miközben kiszáll a kocsiból. – Valószínűleg.

6

A szobájába érve Billy bekapcsolja a laptopot. Megváltoztatja az időbélyeget és ellenőrzi a VPN-t, mert a hekkerek rá vannak állva a szállodákra. Google-on kutakodhatna egy kicsit a Los Angeles-i megyei bíróság iratai között, mert a kiadatási tárgyalások anyagai biztosan nyilvánosak, de egyszerűbb módon is megkaphatja, amit akar. És akarja. Ronald Reagannak igaza volt, amikor azt mondta, hogy bízz, de ellenőrizz.

Billy az LA Times-ra klikkel és féléves előfizetést vásárol. Egy Thomas Hardy nevű kitalált személy hitelkártyáját használja. Hardy a kedvenc írója. A naturalistáktól, nyilván. A belépés után rákeres a feminista író-ra, majd hozzáteszi azt is, hogy nemi erőszak kísérlete. Fél tucat hírt talál, egyik jelentéktelenebb, mint a másik. Van egy kép a feminista íróról is, nagyon szexi és bőven van mondanivalója. Az állítólagos támadás a Beverly Hills Hotel előkertjében történt. A feltételezett elkövetőnél több személyi azonosító okmányt és hitelkártyát találtak. A Times szerint az igazi neve Joel Randolph Allen. Massachusettsben 2012-ben már ejtettek ellene egy nemi erőszakkal kapcsolatos vádat.

Szóval Joe elég közel áll az igazsághoz, gondolja Billy.

Aztán a városi lap honlapjára kattint át, ahol újra Thomas Hardy segítségével jut előfizetéshez, és beírja a keresőbe, hogy gyilkosság áldozat pókerjátszma.

A hír megvan, és a cikkhez kapcsolt fotó a biztonsági kamerából meglehetősen terhelő. A tettes arcát egy órával korábban nem lehetett volna kivenni a fényviszonyok miatt, de a fénykép alján az időbélyeg reggel 5.18-at mutat. A nap még nem kelt fel, de nemsokára fel fog, és a sikátorban álló pasas arca olyan tisztán látszik, amennyire egy ügyésznek pont megfelel. A férfi keze a zsebében van, egy RAKODÓTERÜLET, MEGÁLLNI TILOS feliratú ajtó előtt áll, és ha Billy az esküdtszék tagja lenne, ő is megszavazná a fecskendőt a kép alapján. Mert Billy Summers az „előre megfontolt szándék” szakértője, és ezen a fotón pontosan ezt látja.

A legfrissebb hír Red Bluff hírlapjában arról szól, hogy Joel Allent egy másik ügy miatt tartóztatták le Los Angelesben.

Billy biztos abban, hogy Nick szerint ő mindent készpénznek vesz. Mint mindenki más, akivel Billy az évek során dolgozott, Nick is azt gondolja, hogy párját ritkító mesterlövészi teljesítményét leszámítva Billy kissé lomha agyú, talán spektrumzavaros is. Nick beveszi az együgyű én-t, mert Billy nagy gondot fordít arra, hogy ne játssza túl. Nincs tátva maradt száj, üveges tekintet, semmi nyilvánvaló ostobaság. Egy Archie’s képregény önmagában csodákra képes. A Zola-regény ott van mélyen elrejtve a bőröndjében. És ha valaki meglátná a könyvet? Billy azt mondaná, hogy a repülőgépen találta, ott volt az ülés zsebében, és csak azért hozta el, mert tetszett neki a csaj a borítón.

Rá akar keresni a tizenöt éves kitűnő tanulóra is, de róla nincs elég információ. Akkor sem találna többet, ha egész délután a Google-on ülne. Abban sem lehetne biztos, hogy a megfelelő tizenöt évesről olvas. Legyen elég annyi, hogy a Nick által elmondottak többi része megfelel a valóságnak.

Szendvicset rendel, és egy kanna teát. Amikor megérkezik, odaül az ablakhoz, és a Thérèse Raquin-t olvassa. Véleménye szerint olyan, mintha James M. Caint keresztezték volna egy ötvenes évekbeli EC horrorképregénnyel. A késői ebéd után lefekszik, kezét a feje mögött a párna alá dugja, az ott rejtőző hűvösségbe. Nem tart sokáig, akár a fiatalság és a szépség. Majd meglátja, mit mond ez a Ken Hoff, és ha az is rendben van, valószínűleg elvállalja a munkát. A várakozás nehéz lesz, sohasem volt az erőssége (kipróbálta egyszer a zent, és az sem jött be neki), de kétmillió dollár megéri a várakozást.

Billy lehunyja a szemét és elalszik.

Este hétkor megeszi a szobaszerviz által hozott vacsorát, és megnézi az Aszfaltdzsungel-t a laptopján, ami szintén egy elátkozott utolsó melóról szól. Megcsörren a telefon. Ken Hoff az. Közli Billyvel, hol találkoznak másnap délután. Billy le sem írja. Veszélyes dolog a jegyzetelés, és amúgy is jó a memóriája.

2. FEJEZET

1

A legtöbb férfi filmsztárhoz – és az őket utánzó pasasokhoz, akikbe Billy belefut az utcán – hasonlóan Ken Hoff is erősen borostás, mintha az utóbbi három-négy napban elfelejtett volna borotválkozni. Hoff számára kevésbé előnyös ez a viselet, mert vörös hajú. Nem tűnik kemény legénynek emiatt; olyan, mintha alaposan leégett volna.

A Napfolt Café nevű étkezde előtt felállított asztalok egyikénél ülnek, a napernyő alatt, a Fő utca és a Törvényszéki út sarkán. Billy cukormentes üdítőt rendel. Úgy véli, Hoff nem Nick embere, mert Nick Vegasban dolgozik. De a keze messze elér, nem csak nyugaton tevékenykedik. Nick Majarian és Ken Hoff között létezhet valamiféle kapcsolat, de az is lehet, hogy Hoff annak a pasasnak dolgozik, aki a melóért fizetni fog. Feltételezve persze, hogy a meló összejön.

– Az utca túloldalán enyém az az épület – mondja Hoff. – Csak huszonkét emeletes, de annyi is elég ahhoz, hogy Red Bluff második legmagasabb építménye legyen. Amikor megépül a Higgins Center, lecsúszik a harmadik helyre. Az harmincemeletes lesz. Bevásárlóközponttal. Abban is van részesedésem, de ez? Teljesen az én gyerekem. Kiröhögték Trumpot, amikor azt ígérte, hogy rendbe hozza a gazdaságot, de bejött neki. Működik.

Billyt nem érdekli Trump, sem Trump gazdasága, egy profi érdeklődésével méri fel az épületet. Biztos benne, hogy onnan kell majd lőnie. Gerard-toronynak hívják. Billy túlzásnak tartja, hogy egy huszonkét emeletes épületet toronynak neveznek, de elhiszi, hogy ebben az alacsony, többnyire lelakott téglaházakkal teli városkában toronynak látják. A torony előtti gondozott, öntözött füves területen egy tábla áll, IRODÁK ÉS LUXUSLAKÁSOK MÁR ELÉRHETŐK. Alatta egy telefonszám. A tábla valószínűleg régóta ott áll.

– Nem telt meg olyan gyorsan, mint vártam – mondja Hoff. – A gazdaság szárnyal, persze, az emberek pénzt szarnak, és 2020 még ennél is jobbnak ígérkezik, de meglepődnél, ha tudnád, mennyi minden zajlik az interneten, Billy. Megengeded, hogy Billynek szólítsalak?

– Persze.

– A lényeg az, hogy az idén kicsit megszorultam. Elakadt a pénzforgalom, mióta bevásároltam magam a WWE-be, de három partner mellett hogyan mondhattam volna nemet?

Billynek fogalma sincs, miről beszél a férfi. Profi birkózásról lehet szó, talán. Vagy arról a kamionos versenyről, amit a tévében hirdetnek? Mivel Hoff szerint Billy bizonyosan képben van, ezért Billy bólogat, mintha tényleg képben lenne.

– A helyi begyepesedett pénzeszsák seggfejek azt gondolják, hogy túlvállaltam magam, de hát a gazdasági helyzetet ki kell használni, nem? Addig üsd a vasat, amíg meleg. A pénzcsinálás is pénzbe kerül, nem igaz?

– Hogyne.

– Így aztán teszem, amit tenni kell. Különben is, kiszagolom a jó üzletet, ha szembejön velem, márpedig ez egy jó ajánlat. Kicsit kockázatos, de áthidaló megoldásokra van szükség. És Nick biztosított róla, hogy ha téged elkapnak, bár tudom, hogy nem fognak, de ha mégis, tartani fogod a szádat.

– Ez így van. – Billyt még sohasem kapták el, és most sincs szándékában elfogatnia magát.

– Az utca törvénye, igaz?

– Persze. – Billyben felvetődik, hogy Ken Hoff túl sok filmet látott. Néhányat közülük valószínűleg az „utolsó munka” alműfajából. Bárcsak a lényegre térne már! Nagy a hőség a napernyő alatt. És párás a levegő. Ez az éghajlat a madaraknak jó, gondolja Billy, és valószínűleg azok sem szeretik.

– Az ötödik emeleten szereztem egy sarki irodát – mondja Hoff. – Három helyiség. Iroda, előtér, teakonyha. Teakonyha is van, mit szólsz? Megleszel ott akármeddig. Szépen bekuckózol. Nem akarok mutogatni, de ötig el tudsz számolni, ugye?

Hogyne, gondolja Billy, sőt, gyaloglás közben rágózni is tudok.

Az épület téglalap alakú, mint egy kekszesdoboz ablakokkal, ami azt jelenti, hogy két sarki iroda van az ötödiken, de Billy tudja, melyikre gondol Hoff: a bal oldalira. Az ablakból átlós vonalat húz a Törvényszéki útra, amely mindössze két háztömbből áll. Ha elvállalja a munkát, ez az átló lesz a lövedék útja, amely a terjedelmes, szürke, gránitból épült megyei bíróság előtti lépcsősornál ér véget. A lépcsőfokok, van belőlük vagy húsz, egy kis korzóra vezetnek, amelynek közepén az igazság istennője áll, bekötött szemmel tartja maga előtt a mérleget. Billy többek között azt sem fogja soha elmesélni Hoffnak, hogy az igazság istennője eredetileg Iustitia, egy római istennő, akit többé-kevésbé Augustus császár teremtett.

Billy pillantása visszatér az ötödik emeleti lakáshoz, és újra felméri az átlót. A távolság az ablaktól a lépcsőkig ötszáz méter lehet. Akár erős szélben is tud lőni. A megfelelő fegyverrel persze.

– Mit szerzett a számomra, Mr. Hoff?

– Tessék? – Egy pillanatra megmutatkozik Hoff együgyű én-je. Billy jobb kezének mutatóujját behajlítja. Azt is jelenthetné a mozdulat, hogy gyere csak ide, de nem ebben az esetben.

– Ó! Ja persze! Amit kértél! – Hoff körülnéz, senki sincs ott, mégis halkabban folytatja. – Remington 700-as.

– M24-es. – Ez a katonai besorolása.

– M…? – Hoff a zsebébe nyúl, kiveszi a tárcáját, és keresgélni kezd benne. Elővesz egy papírcetlit, megnézi. – M24, tényleg.

Már tenné vissza a cetlit a tárcába, de Billy a tenyerét nyújtja.

Hoff odaadja neki a papírlapot. Billy a zsebébe gyűri. Később a szállodában, mielőtt Nickkel találkozna, lehúzza a vécén. Az ember nem ír le semmit. Nagyon reméli, hogy ez a Hoff nem fog gondot jelenteni.

– Optika?

– Hogy mi?

– Távcső. Célgömb.

Hoff izgatottnak tűnik.

– Amit kértél.

– Azt is leírta?

– Arra a cetlire, amit odaadtam.

– Rendben.

– Ott van az izé… az eszköz a…

– Nem kell tudnom, hol van. Még nem döntöttem el, akarom-e a munkát. – Pedig már eldöntötte. – Vannak biztonsági őrök, kamera az épületben? – Az együgyű én tesz fel ilyen kérdéseket.

– Igen, persze.

– Ha elvállalom a melót, az eszközt én viszem fel az ötödikre. Ebben megegyezhetünk, Mr. Hoff?

– Hát persze. – Hoff szemmel láthatóan megkönnyebbül.

– Akkor azt hiszem, végeztünk is. – Billy feláll, és a kezét nyújtja. – Örülök, hogy megismerhettem. – Dehogy örül. Kétli, hogy megbízhat ebben az emberben, és viszolyog a hülye, szúrós borostától. Ugyan melyik nő csókolná szájon ezt a vörös gubancot?

Hoff kezet fog vele.

– Én is örülök, Billy. Most egy kicsit meg vagyok szorulva. Olvastad Az ezerarcú hős című könyvet?

Billy olvasta, de a fejét rázza.

– Pedig kellene, tényleg. Az irodalmi részt gyorsan átlapoztam, hogy minél előbb a lényeghez érjek. Bele a közepébe azonnal, rám vall. Hagyjuk a sok baromságot! Nem emlékszem a csávó nevére, aki írta, de azt mondja, hogy mindenkinek embert próbáló időszakon kell átmennie ahhoz, hogy hős lehessen. Most került rám a sor.

Tehát mesterlövész puskát és rejtekhelyet szerez egy bérgyilkosnak, gondolja Billy. Nem biztos, hogy Joseph Campbellnél ez beleszámítana a hős kategóriába.

– Remélem, szerencsésen átvészeli.

2

Billy feltételezi, hogy autót is fog kapni, ha itt marad, de egyelőre még nem ismeri ki magát, ezért örül, hogy Paul Logan elviszi a szállodából Nickhez, ahol éppen „házat őriz”. Billy pont egy ilyen újgazdag épületre számított: összehordott, horrorisztikus építmény legalább egyhektárnyi gyeppel. A hosszú, kanyargós bekötőútra nyíló kapu kitárul, amikor Paulie megnyomja a napellenzőre erősített kütyüt. Tényleg van egy puttó, amely vég nélkül pisil a medencébe, két másik szoborral (egy római katonával és egy fedetlen keblű szűzzel) együtt rejtett spotlámpák világítják meg, hiszen lassan leszáll az alkony. A ház is ki van világítva, hogy jobban látszódjon a sok szánalmas giccs. Billy szerint úgy néz ki, mint egy szupermarket és egy megatemplom törvénytelen gyereke. Ez nem ház, hanem a piros golfnadrág építészeti megfelelője.

Frank Macintosh, vagyis Frankie Elvis a végtelenül hosszú verandán fogadja. Sötét öltöny, zöldeskék nyakkendő. Ha az ember ránéz, nem is sejti, hogy egykor uzsorások mellett verőlegényként kezdte a karrierjét. Persze az már nagyon régen volt, még mielőtt a nagyok közé emelkedett volna. A lépcsősor közepén a kezét nyújtja, mint valami uraság. Vagy az uraság komornyikja.

Nick megint a folyosón várja, de ez sokkal pazarabb a kis sárga ház folyosójánál Midwoodban. Nick maga is nagy termetű, de a mellette álló férfi hatalmas, jóval meghaladhatja a száznegyven kilót. Giorgio Malachini az, Nick vegasi haverjai persze csak Malac Georgie-ként emlegetik (szintén nem a szemébe). Ha Nick a vezérigazgató, akkor Giorgio műveleti igazgatóként dolgozik alatta. Mivel mind a ketten eljöttek ilyen messzire a hazai pályától, valószínű, hogy a jutalék, ahogy Nick hívta, nagyon magas lehet. Billynek kétmilliót ígértek. Akkor ezeknek mennyit ajánlhattak? Vagy már zsebre is vágták? Valakit nagyon aggaszt ez a Joel Allen. Valakit, akinek hasonló háza lehet, mint ez, vagy még ennél is rondább. Utóbbit nehéz elképzelni, de valószínűleg így van.

Nick Billy vállára csap, és megszólal:

– Most biztosan azt gondolod, hogy ez a dagadék Giogio Malachini.

– Emlékeztet rá – feleli Billy óvatosan, Giorgio meg olyan mennydörgő nevetést hallat, amilyen egy ekkora testtől kitelik.

Nick bólint. Megint felvillan az a ragyogó mosoly.

– Tudom, hogy emlékeztet rá, de ez itt George Russo. Az ügynököd.

– Ügynök? Ingatlan?

– Nem, nem az a fajta. – Nick kacag. – Gyerünk a nappaliba! Iszunk valamit, közben Giorgio felvázolja neked a helyzetet. Ahogy tegnap mondtam, valami csoda.

3

A nappali olyan hosszú, mint egy hálókocsis vagon. Három csillár lóg benne, két kicsi és egy nagy. A bútorok alacsonyak, lekerekítettek. Két újabb puttó egy egész alakos tükröt tart. Az álló ingaóra szinte mintha szégyenkezne, hogy ide került.

Frank Macintosh, a verőlegényből lett felszolgáló tálcán hozza az innivalót: Billynek és Nicknek sört, és egy csokoládés, fagylaltos turmixot Giorgiónak, aki a jelek szerint elszánta magát arra, hogy minden elérhető kalóriát magába töm, mielőtt ötvenévesen feldobja a pacskert. Belepréseli magát az egyetlen fotelbe, amibe belefér. Billy azon tűnődik, vajon segítség nélkül fel tud-e majd állni.

Nick felemeli a söröspoharat.

– Egészségünkre! Végezzünk olyan munkát, ami örömöt ad és megelégedettséggel tölt el!

Erre isznak, aztán Giorgio is megszólal:

– Nick azt állítja, hogy érdekel a munka, de nem kötelezted el magad. Még mindig, nevezzük így, a felderítő szakaszban vagy.

– Pontosan – feleli Billy.

– Nos, a tárgyalás sikerének kedvéért legyen az az alapállás, hogy a csapat tagja vagy. – Giorgio beleszív a turmixba a szívószállal. – Apám, de finom! Életmentő ilyen melegben. – A zakója zsebébe nyúl – annyi anyagból egy egész árvaházat fel lehetne öltöztetni, gondolja Billy –, és elővesz egy pénztárcát. Maga elé nyújtja.

Billy elveszi tőle. Egy Lord Buxton. Szép, de nem luxuscikk. Kissé éltes is, a bőr helyenként lekopott, összekarcolódott.

– Nézd meg, mi van benne! Ez leszel te ebben az isten háta mögötti kisvárosban.

Billy megnézi. Körülbelül hetven dollár papírpénzben. Néhány fotó férfiakról, akik akár a barátai is lehetnek, és nőkről, akik az ismerősei. Semmi sem utal feleségre és gyerekekre.

– Photoshoppal bele akartalak rakni az egyik képbe – mondja Giorgio –, például a Grand Canyonnál, de senkinek sem volt fotója rólad, Billy.

– A fotókból baj lehet.

Nick megszólal:

– A legtöbb ember amúgy sem tart magáról képet a pénztárcájában. Már megmondtam Giorgiónak.

Billy tovább vizsgálja a pénztárca tartalmát, úgy olvas belőle, mint egy könyvből. Mint például a Thérèse Raquin-ből, amit előző este a vacsoránál befejezett. Ha itt marad, a neve Daniel Lockridge lesz. Van Visa és Mastercardja, mindkettőt a portsmouthi Seacoast Bank állította ki.

– Mi a limit a kártyán? – kérdezi Giorgiótól.

– Ötszáz a Masteren, ezer a Visán. Takarékoskodnod kell. Természetesen, ha a könyved úgy teljesít, mint amit remélünk tőle, ez még változhat.

Billy Giorgióra mered, aztán Nickre, és felmerül benne, hogy csapdába ejtették. Azon tűnődik, átláttak-e az együgyű én-jén.

– Giorgio az irodalmi ügynököd! – Nick ezt majdnem kiáltja. – Haláli, nem?

– Írónak fogom kiadni magam? Ugyan már, még a középiskolát sem fejeztem be. A sivatagban szereztem az érettségi bizonyítványomat, az isten szerelmére, de még azt is ajándékba kaptam a kormányzattól, mert elkerültem a pokolgépeket és a mudzsikat Fallúdzsában és Rámádiban. Nem fog menni. Ez őrültség.

– Dehogy az, zseniális! – mondja Nick. – Hallgass erre az emberre, Billy! Vagy innentől kezdve hívjalak Dave-nek?

– Akkor se merészelj Dave-nek hívni, ha tényleg ez a fedősztori!

Túlságosan közel jár az igazsághoz, nagyon is közel. Szeret olvasni, ez tény. És néha álmodik is arról, hogy ír, bár még soha nem próbálta ki magát igazán, leszámítva azokat a pár soros szösszeneteket, amelyeket aztán mindig megsemmisített.

– Ez nem fog megállni, Nick. Tudom, hogy már elrúgtátok a labdát… – Billy felemeli a pénztárcát. – …és nagyon sajnálom, de nem fog menni. Mit mondok, ha valaki megkérdezi, miről szól a könyvem?

– Adj öt percet! – mondja Giorgio. – Vagy legfeljebb tízet! És ha utána sem tetszik az ötlet, szépen búcsút mondunk egymásnak.

Billy kételkedik ebben, de azt mondja, vágjon bele.

Giorgio leteszi a turmixos poharat az asztalra (valószínűleg Chippendale márkájú), és böfög egyet. De amikor teljes figyelmével Billy felé fordul, Billy látja Malac Georgie valódi énjét: izmos, mozgékony elméjét maga alá temeti a hájtenger, ami pár éven belül meg fogja ölni.

– Tudom, hogy elsőre bugyután hangzik, tudva, miféle pasas vagy, de meg fog állni a sztori.

Billy kicsit elengedi magát. Még mindig abban hisznek, amit látnak. Ebben az egyben szinte biztos lehet.

– Legalább hat héten keresztül itt fogsz élni, de lehet belőle hat hónap is – magyarázza Giorgio. – Attól függ, hogy a hülyegyerek ügyvédje mikor fogy ki a szuszból a kiadatás ellen. Vagy amíg azt nem gondolja, hogy a gyilkosság vádjában megegyezhet valakivel. A munkáért megkapod a fizetésed, de az idődet is megfizetjük. Kapiskálod már?

Billy bólint.

– Ez azt jelenti, hogy nyomós okra van szükséged, amiért itt lebzselsz Red Bluffban, ami lássuk be, nem egy népszerű nyaralóhely.

– Igaz – teszi hozzá Nick, és olyan képet vág, mint egy óvodás, ha brokkolival kínálják.

– Arra is egy jó ok kell, hogy miért töltesz annyi időt a bíróság utcájában álló épületben. Könyvet írsz, ez az ok.

– De…

Giorgio felemeli párnás kezét.

– Nem hiszed, hogy működni fog, de én mondom neked, jó lesz ez. Elmesélem, miért.

Billy még mindig kételkedik, de miután megnyugodott, hogy nem az együgyű én álcáján láttak át, azt gondolja, sejti már, mire akar Giorgio kilyukadni. Rejlenek benne lehetőségek.

– Elvégeztem a kutatómunkát. Elolvastam egy rakás íróknak szóló magazint, meg egy halom cuccot a neten. Íme a fedősztorid. David Lockridge Portsmouthban nőtt fel, New Hampshire-ben. Mindig is író szeretett volna lenni, de nem fejezte be a középiskolát. Építkezéseken dolgozott. Írogatott, de sokat bulizott. Rengeteget ivott. Gondoltam rá, hogy egy válópert is a nyakába akasztok, de aztán mégsem, túl sok minden kellene hozzá.

Egy olyan pasastól, aki a fegyvereken kívül szinte semmi máshoz nem ért, elmélkedik Billy.

– De aztán kezdenek jóra fordulni a dolgok, oké? A blogokban, amiket az írókról olvastam, sokat beszélnek arról, hogy hirtelen ihletet kapnak, veled is pontosan ez történik. Írsz egy keveset, mondjuk hetven oldalt vagy százat…

– Mégis, miről? – Billy kezdi élvezni a dolgot, de mindent megtesz, hogy ez ne látszódjon rajta.

Giorgio egy pillantást vált Nickkel, aki megvonja a vállát.

– Azt még nem döntöttem el, de lesz néhány öt…

– És ha a saját történetemet írnám meg? Úgy értem, Dave történetét. Van erre egy szó…

– Önéletrajz! – kiáltja be Nick, mintha egy kvízműsorban szerepelne.

– Az akár működhetne is – mondja Giorgio. Az arcáról az olvasható le, hogy ügyes próbálkozás, Nick, de hagyd ezt inkább a szakértőkre! – De lehet, hogy regény lesz. Az a fontos, hogy az ügynököd utasítására soha ne beszélj róla. Titok. Írsz, azt nem kell titokban tartanod, bárkivel összefutsz, tudhatja, hogy a pasas az ötödiken könyvet ír, de azt nem, hogy miről szól. Így aztán sohasem fogsz belezavarodni.

Azt nem szoktam, gondolja Billy.

– Hogyan jutott el David Lockridge Portsmouthból idáig? Hogyan kötött ki a Gerard-toronyban?

– Ez a legjobb rész – szól közbe Nick. Olyan lelkes, mint egy kölyök a kedvenc esti meséjét hallgatva, és Billyben fel sem merül, hogy színlel vagy túloz. Nick tényleg beleéli magát.

– A neten kerestél magadnak ügynököt – mondja Giorgio, aztán elbizonytalanodik. – Használod a netet, ugye?

– Persze – feleli Billy. Biztos többet tud a számítógépekről, mint ez a két dagadék, de ezt az információt sem osztja meg velük. – E-mailezek. Néha játszom a telefonomon. Meg van a ComiXology. Egy képregényes alkalmazás. Letöltesz vele cuccokat. A laptopomon csinálom.

– Oké, rendben. Szóval ügynököt keresel. Írsz egy rakás levelet, elmeséled, hogy egy ilyen és ilyen könyvön dolgozol. A legtöbb ügynök visszautasít, mert az olyan bizonyítottan jó pénzt termelő írókhoz ragaszkodnak, mint James Patterson, meg az a Harry Potter-es csaj. Olvastam egy blogon, hogy tiszta 22-es csapdája az egész: ahhoz, hogy megjelenhess, kell egy ügynök, de ha nincs megjelenésed, ügynököt sem kapsz.

– A filmeknél is ez van – szól közbe ismét Nick. – Hiába világhíresek, az egész az ügynökökről szól. Az ő kezükben van a hatalom. Ők mondják meg, mit tegyen egy filmcsillag, azok meg csinálják, amire utasítják őket.

Giorgio türelmesen megvárja, amíg Nick befejezi, aztán folytatja.

– Aztán csak akad egy ügynök, amelyik azt mondja, jól van, basszus, megnézem, küldd el az első két fejezetet!

– Ez vagy te – mondja Billy.

– Igen. George Russo. Elolvasom, amit küldesz. Ráharapok. Megmutatom néhány ismerős kiadónak…

A faszt, gondolja Billy, megmutatod néhány ismerős szerkesztőnek. De ezt a részt még lehet korrigálni, ha sor kerül rá.

– …és ők is ráharapnak, de nem adnak sok pénzt, hétjegyű összeget pláne nem, amíg a könyvet be nem fejezed. Mert ismeretlen áru vagy. Érted, mit jelent ez?

Billy veszélyesen közel áll ahhoz, hogy közölje velük, persze, hogy érti, mert felvillanyozzák a helyzetben rejlő lehetőségek. Kiváló fedősztori lehet, főleg az a rész, hogy titoktartást fogad a témájával kapcsolatban. Még vicces is lehet eljátszani valakit, aki tulajdonképpen mindig szeretett volna lenni.

– Hogy szalmaláng.

Nick megvillantja ragyogó mosolyát. Giorgio bólint.

– Majdnem. Eltelik egy kis idő. Várom az iromány többi részét, de Dave nem jelentkezik. Várok még egy kicsit. Még mindig semmi. Elmegyek, meglátogatom homárföldén, és mit találok? A csávó úgy csapatja, mintha egy kibaszott Hemingway lenne. Amikor nem dolgozik, vagy mulat a cimboráival, vagy másnapos. A szerhasználat kéz a kézben jár a tehetséggel.

– Tényleg?

– Tény. De George Russo elszánja magát, hogy megmenti a csávót, annyi időre legalábbis, amíg megírja a könyvet. Rábeszéli az egyik kiadót, hogy szerződjön le Dave-vel, és előlegként fizessen ki neki harmincezret, de lehet, hogy ötvenet. Ez nem sok pénz, de nem is kevés, ráadásul a kiadó vissza is követelheti, ha nem kapja meg a könyvet időre, amit ők leadási határidőnek neveznek. És itt van a lényeg, Billy: a csekket nekem állítják ki, nem neked.

Billy számára minden világos, de hagyja, hogy Giorgio tovább szője a történetet.

– Vannak bizonyos kikötéseim. A te érdekedben. Ott kell hagynod homárföldét és a piás, kokós haverjaidat. Távol kell kerülnöd tőlük, szépen meghúzod magad egy kisebb-nagyobb porfészekben, ahol nincs mit csinálni, és ha lenne, akkor se lenne kivel. Azt mondom neked, hogy kibéreltem egy házat.

– Amit láttam, igaz?

– Igen. Ami ennél is fontosabb, bérelni fogok neked egy irodát, te pedig minden hétköznap odamész, beülsz egy kis helyiségbe, és addig vered a billentyűket, amíg a titkos könyv el nem készül. Vagy elfogadod ezeket a feltételeket, vagy elköszönsz a főnyereménytől.

Giorgio hátradől. A szék sokat kibír, de most felnyög egy kicsit.

– Ha azt mondod, nem tetszik az ötlet, vagy azt, hogy tetszik, de nem tudod végigcsinálni, akkor ezen a ponton tárgytalanná tesszük az egészet.

Nick felemeli a kezét.

– Még mielőtt bármit mondanál, Billy, szeretnék valami mást is hozzátenni, ami hihetővé teszi a sztorit. Az emeleten mindenki megismerkedik veled, és többen az épületből is. Ismerlek, és pontosan tudom, hogy más képességekkel is rendelkezel, mint négyszáz méterről eltalálni egy negyeddollárost.

Mintha meg tudnám csinálni, gondolja Billy. Arra még Chris Kyle se volt képes.

– Jól kijössz mindenkivel, anélkül, hogy túlságosan összehaverkodnál velük. Mosolyognak, amikor meglátnak. – Aztán úgy folytatja, mintha Billy tiltakozna: – Láttam ám! Hoff azt állítja, hogy minden nap megállnak az épületnél ételárusok, és jó időben a dolgozók náluk vásárolnak, majd kiülnek a padokra ebédelni. Te lehetsz az egyik ilyen dolgozó. A várakozási időt kihasználhatod. Például arra, hogy befogadjanak maguk közé. Amikor elmúlik az újdonság varázsa, és hozzászoknak a gondolathoz, hogy könyvet írsz, kilenctől ötig robotoló káder leszel, aki a munkanap végén hazamegy midwoodi otthonába.

Billy el tudja képzelni, hogy így lesz.

– És amikor végül összejön a balhé, te vagy az idegen, akit senki sem ismer? A kívülálló, akire azonnal gyanakodhatnak? Nem-nem, hiszen te már hónapok óta itt élsz, cseverészel a liftben, pókeren döntöd el a második emeleti adósságbehajtókkal, ki fizeti az aznapi tacót.

– Tudni fogják, honnan ered a lövés – mondja Billy.

– Persze, de nem azonnal. Mert először mindenki a kívülállót fogja keresni. És mert lesz figyelemelterelés is. Ráadásul te mindig kurva jól játszod Houdinit a lövés után. Mire lenyugszanak a kedélyek, már rég ott sem vagy.

– Mi lesz a figyelemelterelés?

– Arról később is beszélhetünk – mondja Nick, ami arról árulkodik, hogy valószínűleg még nem döntötte el. Bár Nicknél ezt sohasem lehet tudni. – Rengeteg időnk van még. Egyelőre… – Giorgióhoz, vagyis Malac Georgie-hoz, vagyis George Russóhoz fordul. Most te jössz, mondja a pillantása.

Giorgio ismét a gigantikus méretű zakó zsebébe nyúl, és előveszi a telefonját.

– Egyetlen szó, Billy, ami mondjuk a kedvenc offshore bankod jelszava, és küldök neked ötszázezret azonnal. Negyven másodpercbe kerül. Másfél percbe, ha lassú a net. Egy helyi bankban bőséges zsebpénzt is találsz, amivel elindulhatsz.

Billy felfogja, hogy igyekeznek siettetni a döntést, fel is villan előtte a vágóhídra terelt marhák képe, de lehet, hogy a hatalmas összeg miatt lett paranoiás. Az utolsó munka ne csak a legjövedelmezőbb legyen, jó, ha a legérdekesebb is egyben. Egy dolgot azonban meg kell tudnia.

– Hoff miért van benne?

– Övé az épület – vágja rá Nick.

– Igen, de… – Billy a homlokát ráncolja, úgy tesz, mintha erősen összpontosítana. – Azt mondja, sok az üres helyiség abban az épületben.

– Az ötödik emeleten az a sarki iroda elsőrangú rejtekhely – mondja Nick. – Az ügynököd, mármint Georgie lízingeltette vele, így mi kikerülünk a képből.

– A fegyvert is ő szerzi be – mondja Giorgio. – Lehet, hogy már meg is van. Mindenesetre hozzánk nem lehet majd visszakövetni.

Billy ezt már tudja, hiszen Nick mindent megtett, hogy ne mutatkozzon a férfival – még az elkerített birtok verandáján sem –, de nem egészen elégedett. Mert úgy jött le neki, hogy Hoff szeret csacsogni, márpedig egy szószátyár partner nem a legjobb társaság, amikor bérgyilkosságot tervez az ember.

4

Késő éjjel van, ugyanaznap. Majdnem éjfél. Billy a hotelszobában fekszik, keze a párna alatt, élvezi a tünékeny hűvösséget. Igent mondott, persze, és amikor az ember igent mond Nick Majariannak, nincs visszaút. Most vágott bele a saját utolsó munkájáról szóló történetbe.

Giorgióval egy karib-szigeteki bankba utaltatta a félmilliót. Szép kis összeg van már azon a számlán, és amikor Joel Allen élete véget ér a bíróság épületének lépcsőjén, még szebb lesz. Sokáig megélhet belőle, ha körültekintő. És az lesz. Nem vágyik drága holmikra. A pezsgő és a partnerközvetítők sohasem izgatták. Két másik bankban – helyben – még tizennyolcezer dollár áll David Lockridge rendelkezésére. A mindennapi költségekhez bőven elég, de nem akkora összeg, hogy felkeltse a szövetségiek figyelmét.

Volt még néhány kérdése. A legfontosabb ezek közül, hogy mennyi felkészülési időre számíthat, mielőtt a munkát elvégzi.

– Nem sokra – felelte Nick –, de olyan sem fordulhat elő, hogy „Negyedóra múlva állj készen!”. Azonnal tudni fogjuk, amikor döntenek a kiutasításról, és akkor valaki felhív. Legkevesebb huszonnégy órád lesz, de lehet, hogy három nap, akár egy hét is. Rendben?

– Igen – felelte Billy. – Azt szeretném, ha értenétek, hogy nem garantálhatok semmit, amennyiben mégis tizenöt percet kapok. Egy óra is kevés.

– Nem fordulhat elő.

– Mi lesz, ha nem a lépcsőn viszik fel? Ha egy másik ajtót használnak?

– Van egy másik ajtó – mondta Giorgio. – Amelyiket néhány bírósági alkalmazott használ. De az ötödik emeletről arra is jó rálátásod lesz, a távolság meg csak hatvan méterrel több. Meg tudod csinálni, ugye?

Persze, hogy meg tudja, ezt közli is. Nick felemelte a kezét, mintha egy bosszantó legyet akart volna elhessegetni.

– A lépcsőre számíts! Más?

Billy azt felelte, hogy nincs más, most meg itt fekszik, gondolkodik, várja, hogy jöjjön az álom. Hétfőn beköltözik a kis sárga falú házba, amit az ügynöke vett ki neki. Az irodalmi ügynöke. Kedden megnézi az irodát, amit szintén Malac Georgie bérelt ki. Amikor Giorgio megkérdezte tőle, mégis mit fog csinálni egész nap, Billy azt mondta, hogy először is letölti a ComiXologyt a laptopjára. Talán néhány játékot is.

– Azért két képregény között írj valamit – tanácsolja Giorgio, csak félig viccelődve. – Érezd a figurát! Éld át a szerepet!

Lehet, hogy fog írni. Lehet, hogy tényleg megteszi. Ha nem is jó, amit ír, eltölti vele az időt. Az önéletrajz az ő ötlete volt. Giorgio regényt javasolt, nem azért, mert úgy gondolja, hogy Billy elég okos ahhoz, hogy írjon egyet, hanem mert akkor Billy mondhatná ezt, amikor rákérdeznek nála, márpedig biztosan lesz valaki, aki rákérdez. Valószínűleg több valaki is, miután sokakkal megismerkedett a Gerard-toronyban.

Már majdnem álomba merül, amikor egy pompás ötlet felébreszti: miért nem ötvözi a kettőt? Miért ne írhatna önéletrajzot, ami egyben regény is, és amit nem az a Billy Summers írna, aki Zolát és Hardyt olvas, aki még a Végtelen tréfá-n is átverekedte magát, hanem a másik Billy Summers? Az alteregója, akit az együgyű én-jének hív. Működhetne? Valószínűleg igen, mert azt a másik Billyt is pont úgy ismeri, mint saját magát.

Lehet, hogy megpróbálom, gondolja. Nincs más, amivel eltölthetném az időt, akkor meg miért ne? Már azon morfondírozik, hogyan fogjon hozzá, amikor végre elalszik.

3. FEJEZET

1

Billy Summers megint a szálloda halljában ül, és várja a fuvarját.

Hétfő dél van. A bőröndje és a laptoptáskája a szék mellett áll, ő meg egy másik Archie-képregényt olvas, ennek az a címe, hogy Barátok Örökre. Ma nem gondol a Thérèse Raquin-re, az a könyv jár az eszében, amit a számára egyelőre ismeretlen irodában írhat. Még nem tisztult le teljesen a kép, de az első mondat már megvan, abba kapaszkodik. Ahhoz a mondathoz további mondatok kapcsolódhatnak. Vagy nem. Felkészült a sikerre, de a csalódás sem fogja váratlanul érni. Mindig így állt a dolgokhoz, és eddig bevált, legalábbis abban az értelemben, hogy a börtönt elkerülte.

Négy perccel tizenkettő után Frank Macintosh és Paulie Logan belép a hallba, öltönyben. A férfiak kezet ráznak. Frank frizurája olajcserén ment át.

– Kijelentkezel?

– Már megtettem.

– Akkor menjünk!

Billy a táskája oldalzsebébe dugja az Archie-füzetet, aztán felkapja a bőröndöt.

– Nem, nem – mondja Frankie. – Majd Paulie. Kell neki egy kis sport.

Paulie a középső ujját a nyakkendőjéhez érinti, mintha nyakkendőtűt mutatna, de elveszi a táskát. Kimennek az autóhoz. Frank vezet, Paulie hátul ül. Midwoodba mennek, a kis sárga falú házhoz. Billy a foltos gyepre néz, és arra gondol, hogy ő fogja locsolni. Ha nincs slag, vesz egyet. A feljárón egy autó áll, egy kis Toyota, ami jó pár éves lehet, de egy Toyotánál honnan tudná az ember?

– Az enyém?

– A tied – mondja Frank. – Nem nagy szám, de az ügynököd szűk költségvetést engedélyez.

Paulie Billy bőröndjét leteszi a verandára, kivesz egy borítékot a zakózsebéből, előbányászik egy kulcskarikát, és kinyitja az ajtót. A kulcsokat visszateszi a borítékba, és Billy kezébe nyomja. A borítékon az áll, hogy Örökzöld utca 24. Billy, aki se tegnap, se ma nem nézte meg az utcanévtáblát, azt gondolja, „legalább tudom, hol lakom”.

– A kocsikulcsok a konyhaasztalon vannak – közli Frank. Megint kezet nyújt, tehát itt a búcsú ideje. Billy nem is bánja.

– Óvatosan járasd be! – mondja Paulie.

Hatvan másodperc sem kell, és már nincsenek ott, valószínűleg visszamennek a házba, amelynek hatalmas udvarán az idők végezetéig pisil egy puttó.

2

Billy felmegy a hálószobába, és kinyitja a bőröndöt a frissen felhúzott franciaágyon. Amikor kinyitja a gardrób ajtaját, hogy elpakolja a holmiját, látja, hogy már vannak benne ingek, néhány pulóver, egy kapucnis felső, és két elegáns vászonnadrág. A padlón egy vadonatúj futócipő várja. A méretek megfelelnek. A komódban talál zoknit, alsónadrágot, pólókat, és egy Wrangler farmernadrágot. Az üres fiókot megtölti a saját holmijával. Alig van valamije. Korábban arra gondolt, hogy majd vesz néhány ruhadarabot az útközben látott Walmartban, de erre nem lesz szükség.

Kimegy a konyhába. A Toyota kulcsai az asztalon vannak, egy gravírozott névjegykártya mellett, amin az áll, hogy KENNETH HOFF, és hogy VÁLLALKOZÓ. Vállalkozó, gondolja Billy. Micsoda szó! Megfordítja a kártyát, és ugyanazt a kézírást pillantja meg rajta, mint ami a kulcsokat tartalmazó borítékon is van: Ha szükséged van valamire, hívj! Alatta két telefonszám, egy céges, egy mobil.

Kinyitja a hűtőszekrényt, és látja, hogy tele van alapvető dolgokkal: gyümölcslé, tej, tojás, szalonna, néhány csomag felvágott és sajt, és egy műanyag dobozban paradicsomsaláta. Egy polcon Poland Spring ásványvíz, egy másikon kóla, és egy hatos Bud Light. Kihúzza a fagyasztó fiókját, és elmosolyodik, mert a tartalma szinte mindent elárul Ken Hoffról. Egyedülálló és a válásáig (Billy biztos benne, hogy legalább egyszer elvált) nők etették, itatták, legelőször az anyja, aki valószínűleg Kennynek hívta, és gondoskodott arról, hogy kéthetente elmenjen hajat vágatni. A fagyasztó tele van egytálételekkel, mirelit pizzával, és van két doboz jégkrém-különlegesség is, a pálcikás fajtából. Zöldség nincsen, se friss, se fagyasztott.

– Nem tetszik – mondja ki hangosan Billy. Már nem mosolyog.

Nem. És Hoff szerepe sem tetszik neki ebben az egészben. Amellett, hogy a férfi túlságosan is szem előtt lesz, miután ő elvégzi a dolgát, van valami, amit Nick nem árul el neki. Lehet, hogy nem számít. De lehet, hogy igen. Ahogy Trump megjegyzi egy nap legalább egyszer: Ki tudja?

3

A pincében van egy poros, összetekeredett slag. Aznap este, amikor a hőség kezd alábbhagyni, Billy kicipeli, és ráköti a ház oldalából kiálló csapra. Éppen a ház előtt locsolja a füvet farmernadrágban és pólóban, amikor egy férfi átjön a szomszédból. Magas, a pólója fehéren világít nagyon fekete bőrén. Két doboz sör van nála.

– Helló, szomszéd! – mondja. – Hoztam egy kis hideget, üdv az utcában! Jamal Ackerman vagyok. – Lapáttenyerébe fogja mindkét doboz sört, a másik kezét kinyújtja.

Billy megrázza.

– David Lockridge. Vagyis Dave. És kösz. – Egy tekerő mozdulattal elzárja a slagot. – Gyere be! De kint is leülhetünk a lépcsőn. Még nem rendezkedtem be igazán.

Az együgyű én-re itt semmi szükség, Midwoodban nyugodtan adhatja önmagát.

– A veranda lépcsője jó lesz – mondja Jamal.

Leülnek. Felszisszennek a sörösdobozok, ahogy kinyitják őket. Billy az övét Jamaléhoz érinti, és megszólal:

– Kösz.

Isznak. A gyepet méregetik.

– A víz kevés lesz ahhoz, hogy újra életre keltsd – mondja Jamal. – Van otthon Miracle-Gro műtrágya, ha kérsz. Egyet fizet kettőt vihet akció volt a múlt hónapban a Wally World Kertészetben, vettem egy rakással.

– Lehet, hogy szavadon foglak. Én is el akarok menni a Wally Worldbe. Székeket akarok venni a verandára. De valószínűleg csak a jövő héten kerítek rá sort. Tudod, hogy van ez, új ház, meg ilyesmi.

Jamal nevetni kezd.

– Én ne tudnám? Ez a harmadik házunk, mióta 2009-ben összeházasodtunk. Az első a feleségem anyjáé volt. – Úgy tesz, mintha megborzongana. Billy elmosolyodik. – Van két gyerekünk, tíz- és nyolcévesek. Egy fiú, egy lány. Ha az agyadra mennek, és garantálom, hogy így lesz, nyugodtan zavard őket haza.

– Ha nem törik be az ablakokat vagy gyújtják fel az egész házat, engem nem zavarnak.

– Megvetted vagy bérled?

– Haszonbérlet. Itt leszek egy ideig, de még nem tudom, meddig. Én… egy kissé kínos rögtön ezzel előállni, de épp könyvet írok. Legalábbis próbálkozom vele. Úgy fest, van esély arra, hogy kiadják, sőt, jó pénz van benne, de most már komolyan neki kell állnom. Van egy irodám is a belvárosban. Valami Gerard-toronyban. Azt hiszem, így hívják. Holnap megnézem.

Jamal szeme kikerekedik.

– Egy író! Élő író az Örökzöld utcában! Behalok!

Billy nevet és a fejét csóválja.

– Nyugi, ember! Csak szeretnék író lenni.

– De akkor is! Hűha! Ezt azonnal el kell mondanom Corinne-nak. Egyik este átjössz vacsorázni. És akkor majd elmeséljük mindenkinek, hogy már azelőtt is ismertünk.

Felemeli a kezét. Billy belecsap. Jól kijössz mindenkivel, anélkül, hogy túlságosan összehaverkodnál velük, mondta Nick. Ez így van, és még csak nem is álca. Billy szereti az embereket, és szeret tőlük legalább egy karnyújtásnyi távolságot tartani. Ellentmondásnak tűnhet, de nem az.

– Miről szól az a könyv?

– Nem mondhatom el. – Itt kezdődik a történet szerkesztése. Hiába hiszi azt Giorgio, hogy néhány íróknak szóló magazin és netes poszt után mindent tud, de nem tud mindent. – Nem mintha valami nagy titokról lenne szó vagy ilyesmi, hanem mert magamban kell tartanom. Ha elkezdek beszélni róla… – Megvonja a vállát.

– Jól van, tesó, értem én – mosolyog Jamal.

Hát persze. Ennyiből.

4

Aznap éjjel Billy a klubszoba nagyképernyős tévéjén a Netflixen keresgél. Hallott már arról, milyen menő dolognak számít, de nem igazán érdekelte a dolog, hiszen annyi könyvet nem olvasott még. A jelek szerint jó sok filmet sem látott. A választási lehetőségek végtelen sorát nyomasztónak találja, ezért úgy dönt, hogy korán lefekszik és nem néz meg semmit. Levetkőzés előtt még rápillant a telefonjára, és egy üzenetet talál újdonsült ügynökétől.

Grusso: 9-kor a Gerard-toronynál. Ne kocsival gyere. Uber.

Billynek nincs David Lockridge nevén telefonja – se Giorgio, se Frank Macintosh nem adott neki –, és feltöltős készüléke sincsen. Úgy határoz, a sajátját használja, hiszen Giorgio is azt tette. A titkosított üzenetküldő applikációval nem lehet gond. És van valami, amit mindenképpen el akar mondani.

Billy S: OK. Hoffot ne hozd.

Feltűnnek a kis pontok, Giorgio választ fogalmaz. Nem húzza az időt.

Grusso: Muszáj. Bocs.

A pontocskák eltűnnek. Vége a vitának.

Billy kiüríti a zsebeit, a nadrágját a többi holmival együtt a mosógépbe teszi. Lassan, a homlokát ráncolva ügyködik. Nem kedveli Ken Hoffot. Már azelőtt sem kedvelte, hogy a száját kinyitotta. Megérzés. Giorgio szülei és nagyszülei úgy nevezték volna, hogy reazione istintiva, ösztönös megérzés. De Hoff benne van a buliban. Giorgio üzenete világossá tette: Muszáj. Nem vall Nickre és Giorgióra, hogy egy helybelit is belevonnak az üzletbe, főleg nem egy ilyen élet-halál komolyságú üzletbe. Hoff az épület miatt van benne? Helyszín, helyszín, helyszín, ahogy az ingatlanügynökök papolják? Vagy mert Nick nem ismerős helyi szinten?

Billy szerint a fenti okok közül egyik sem igazán jó magyarázat Ken Hoffra. Az idén kicsit megszorultam, mondta a pasas, de Billy úgy véli, zsetonügyben a kicsinél jóval nagyobb gond kell ahhoz, hogy az ember belekeveredjen egy bérgyilkosságba. Hoff az első pillanattól kezdve – amikor meglátta a macsónak szánt borostát, az Izod inget, a zsebeknél rojtos Dockers nadrágot és a kopott sarkú Gucci belebújós cipőt – azt a benyomást keltette Billyben, hogy a kihallgatóhelyiségben ez a csávó adja be először a derekát, ha megfelelő ajánlatot kap. Végül is a Ken Hoffok másból sem állnak, mint ajánlatokból.

Ágyba bújik, fekszik a sötétben, keze a párna alatt, és a semmibe bámul. Az utcán van némi forgalom, de nem sok. Azon gondolkodik, melyik az a pillanat, amikor kétmillió dollár már nem tűnik akkora összegnek, amikor aprópénzzé válik. A válasz elég nyilvánvaló: amikor már nem lehet kihátrálni az egyezségből.

5

Billy Uberrel megy a Gerard-toronyhoz, ahogy utasították. Hoff és Giorgio az épület előtt várja. A borosta miatt Hoff még mindig inkább tűnik lelakott csavargónak (Billy szemében legalábbis), semmint jó srácnak, de most legalább könnyű, nyári öltönyt visel, feltűnésmentes szürke nyakkendővel. „George Russo” azonban még termetesebbnek látszik a rosszul megválasztott, szabadon lógó zöld ingben és a farmernadrágban, aminek akkora a segge, mint egy kisebbfajta sátor. Billy gyanítja, hogy a kövér férfi maga gondolta ki, hogyan öltözhet egy sikeres irodalmi ügynök, amikor ellátogat kukutyinba. A lába között ott egy laptoptáska.

Hoff visszafogottabban adja elő a kedélyeskedő ügynököt, legalábbis valamivel. Valószínűleg Giorgio kérésére, ugyanakkor egy hetyke üdvözlésről nem tud lemondani: mon capitaine.

– Isten hozott, Billy! Ma délelőtt, és majdnem minden délelőtt, Irv Dean van szolgálatban a biztonságiaktól. Kérni fogja a jogsidat és lő egy gyors fotót. Ez így rendben van?

Rendben hát, különben nem haladnánk, bólint Billy.

Akadnak még páran, akik munkába igyekezve a liftek felé sietnek. Néhányan öltönyt viselnek, pár nő magassarkú cipőben tipeg – Billy magában kopogós cipőnek hívja ezeket –, de meglepően sokan jönnek laza öltözetben, beérik akár márkás pólóval is. Billy nem tudja, hol dolgozhatnak, de valószínűleg nem ügyfélszolgálaton.

Az előcsarnok közepén egy nagy portásasztalnak tűnő alkalmatosság mögött idősebb, pocakos férfi ül. A szája körül olyan mélyek a ráncok, mint a hasbeszélők életnagyságú bábuinak. Billy úgy saccolja, nyugdíjas rendőr lehet, két-három évre a teljes nyugdíjtól. Az egyenruhája egy kék mellényből áll, amire aranybetűkkel azt hímezték, hogy POLK SECURITY. Olcsó cég lehet. Még egy bizonyítéka annak, hogy Hoff bajban van. Nagy bajban, ha csak az épület miatt vették be.

Hoff felkapcsolja a vonzerő-generátort, és mosolyogva, kinyújtott kézzel lép oda az idős férfihoz.

– Mi újság, Irv? Minden rendben?

– Minden rendben, Mr. Hoff.

– A felesége jól van?

– Kínozza a köszvény egy kicsit, azt leszámítva jól van.

– Ő itt George Russo, a múlt héten már találkoztak, ez pedig David Lockridge. Az író bérlőnk.

– Örvendek, Mr. Lockridge – mondja Dean. Az arcán felvillanó mosoly fényében fiatalabbnak tűnik. Nem sokkal, egy kicsivel. – Remélem, rátalál itt a jó szavakra.

Billy azt gondolja, milyen kedves dolog, ez a legjobb kívánság.

– Én is remélem.

– Megkérdezhetem, miről szól a könyve?

Billy a szája elé emeli az ujját.

– Titok.

– Rendben, értem én. Az ötödiken jó az a kis iroda. Szerintem tetszeni fog önnek. Le kell fotóznom a belépőkártyához, ha nincs ellenére.

– Persze.

– Jogsija van?

Billy átnyújtja David Lockridge jogosítványát. Dean egy mobiltelefonnal, aminek a hátára címkézték, hogy GERARD-TORONY, lefotózza először a jogosítványt, aztán Billyt is. Szóval most már van fénykép róla az épület számítógépes rendszerében, amit bárki megszerezhet, aki arra jogosult vagy rendelkezik a megfelelő hekkerképességekkel. Biztatja magát, hogy nem számít, ez az utolsó munkája, de akkor sem tetszik neki a dolog. Nem helyes ez így.

– Mire távozik, készen lesz a kártya. Akkor használhatja, amikor senki sincs a pult mögött. Csak helyezze rá erre az olvasóra. Szeretjük tudni, ki van az épületben. Én többnyire itt vagyok, ha én nem, akkor Logan, valamelyikünk beengedi.

– Értettem.

– A Fő utcai parkológarázshoz is jó a kártya. Négy hónapig érvényes. Az izé… az ügynöke már kifizette. Amint felviszem az adatait a gépbe, a kártya a sorompót is nyitni fogja. Képtelenség az utcán parkolni, amikor a bíróságon dolgoznak. – Ezért tanácsolták neki az Ubert. – A garázsban nincs kijelölt hely, de az első vagy a második szinten többnyire akad üres beálló. Most nem vagyunk tele. – Bocsánatkérő pillantást vet Ken Hoffra, aztán figyelmét ismét az új bérlőre fordítja. – Ha szüksége lenne rám, hívja a 11-est az irodai telefonon. Működik a vezetékes vonal. Az ügynöke azt is elintézte.

– Mr. Dean nagyon segítőkész volt – szólal meg Giorgio.

– Az a dolga! – kiáltja derűsen Hoff. – Nem igaz, Irv?

– Pontosan.

– Üdvözletemet küldöm a feleségének, mondja meg neki, hogy jobbulást kívánok. A réz karkötő biztosan segíteni fog. Amit a tévében is reklámoznak.

– Lehet, hogy kipróbáljuk – feleli Dean, de látszik rajta a kételkedés, ami nyilván nem árt.

Amikor elmennek a biztonságiak pultja mellett, Billy kiszúrja, hogy Pol Security úr ölében ott van a Sports Illustrated fürdőruhás kiadása. Egy dús idomú csaj van a borítón, Billy fejben hozzáírja a tennivalók listájához, hogy vennie kell egyet. Az együgyű én a sportokat szereti, ő meg a jó csajokat.

A lifttel felmennek az ötödikre, és kilépnek egy üres folyosóra.

– Van egy könyvelőiroda arra – mutatja Hoff –, két helyiséget nyitottak össze. Meg néhány ügyvéd. Ezen az oldalon egy fogorvos. Úgy emlékszem. Ha ki nem költözött. Lehet, hogy kiköltözött, mert már nincs ott a tábla az ajtón. Majd megkérdezem a közvetítőt. Az emelet többi része lakatlan.

Hajjaj, ez a pasas nagyon nagy gondban van, gondolja ismét Billy. Megkockáztat egy pillantást Giorgióra, de Giorgio – vagyis George – arra az ajtóra mered, amely mögött már nincsen fogorvos. Mintha lenne ott valami érdekes.

A folyosó végéhez közeledve Hoff a zakója zsebébe nyúl, és előhúz egy vászon kulcskártyatokot, amire arannyal a G és T betűket nyomtatták.

– Ez az öné. Van két pótkártya is.

Billy az egyik kártyát az olvasóhoz érinti, és belép egy kisebb helyiségbe, ami a fogadótér lenne, ha az iroda működne benne. Párás a levegő. Dohos.

– Jesszus, elfelejtették bekapcsolni a légkondit! Egyetlen másodperc, várjatok! – Hoff megnyom néhány gombot a fali vezérlőn, és egy bosszantó pillanatig semmi sem történik. Aztán hűvös levegő kezd süvíteni egy nyílásból a fejük felett. Hoff válla elernyed, Billy ebből érzékeli, hogy a férfi megkönnyebbült.

A következő helyiség egy akkora iroda, hogy kisebb konferenciát is lehetne tartani benne. Íróasztal nincs, csak egy hosszú tárgyaló, amely mellett hat ember is elfér, ha összehúzza magát. Az asztalon spirálfüzetek, egy doboz golyóstoll, egy vonalas telefon. Ebben a helyiségben – itt fog írni, feltételezi Billy – még melegebb van, mint az előtérben, mert a délelőtti nap elárasztja fénnyel. Arra sem vette senki a fáradságot, hogy a redőnyt lehúzza. Giorgio a gallérját igazgatja.

– Fű!

– Gyorsan le fog hűlni – mondja Hoff. Kissé elkeseredettnek tűnik. – Pompás szellőztetőrendszert építtettünk be, a legjobbat a piacon. Máris hűvösebb van, érzitek?

Billyt nem érdekli a szoba hőmérséklete, legalábbis most nem. Az utcára néző nagy ablak jobb oldalára áll, és végignéz a már odaképzelt átlón a bíróság lépcsőjéig. Aztán meghúz egy újabb átlót a kisebb kapuig, amelyet az alkalmazottak használnak. Elképzeli a jelenetet: megáll egy rendőrautó, de lehet, hogy egy furgon, oldalán SERIFFHIVATAL vagy VÁROSI RENDŐRKAPITÁNYSÁG felirattal. Kiszállnak a rendvédelmisek. Legalább kettő, de lehet, hogy három. Négy? Annyi biztos nem. Ha autóval jönnek, a járda felé eső ajtót nyitják ki. Ha furgonnal, akkor a hátsót. Megvárja, hogy Joel Allen kiszálljon a járműből. Könnyen felismeri majd, őt fogják közre a rendőrök, és bilincsben lesz a keze.

Amikor elérkezik az idő – ha elérkezik –, könnyű célpont lesz.

– Billy! – Hoff hangjára összerezzen, mintha álomból ébredne.

Az ingatlanfejlesztő egy sokkal kisebb helyiség ajtajában áll. Ez a teakonyha. Amikor Hoff látja, hogy sikerült felkeltenie Billy figyelmét, feltartott tenyérrel mutogat körbe, mint egy tévévetélkedő szupermodell háziasszonya.

– Dave – szólal meg Billy. – Dave vagyok.

– Tényleg! Bocsánat. Elfelejtettem. Van itt egy kis tűzhely két gázrózsával, sütő nincs, de van mikró a popcornhoz, a szendvicsekhez és a félkész vacsorákhoz. Tányérok, edények a konyhaszekrényben. Van egy mosogatókagyló, hogy elmosogathass magad után. Egy mini hűtőszekrény. Sajnos külön mosdó nincsen, a női és férfi vécék a folyosó végén vannak, de legalább a te oldaladon. Nincs messze. És itt van ez is!

Kivesz egy kulcsot a zsebéből, és felnyúl az irodát/konferenciatermet a teakonyhától elválasztó ajtó feletti, fából készült téglalaphoz. Elfordítja a kulcsot, megnyomja a falapot, amely felnyílik. Mögötte egy harminc centi magas, százhúsz centi széles, és hatvan centi mély rekesz található. Üres.

– Tároló – mondja Hoff, és még el is mutogatja, hogyan lő egy láthatatlan fegyverrel. – A kulcs arra kell, hogy péntekenként bezárj, mielőtt a takarítók…

Billy majdnem kimondja, de Giorgio megelőzi, ami célravezető, mert itt neki kell gondolkodni, nem Billynek.

– Ide nem jönnek takarítók. Sem pénteken, sem semmilyen napon. Szupertitkos könyvprojekt, emlékszel? Dave is tisztán tudja tartani az irodát. Szereti a rendet, igaz, Dave?

Billy bólint. Szereti a rendet.

– Mondd meg Deannek, meg annak a másik biztonsági őrnek, Logan a neve, igaz? És mondd meg Brodernek is! – Billy felé fordul. – Steve Broder. Az épület gondnoka.

Billy bólint, és megjegyzi a nevet.

Giorgio félresöpri a kézíráshoz szükséges eszközöket (ezt a gesztust Billy egyszerre szomorúnak és szimbolikusnak találja), az asztalra lendíti a laptoptáskát, és kicipzározza.

– Egy MacBook Pro. A legjobb a piacon, a legmagasabb minőség. Az én ajándékom. Használhatod persze a tiedet is, ha akarod, de ez a cucc… ez mindent visz. El tudod indítani? Biztos van valahol egy használati utasítás, vagy ilyesmi…

– Elboldogulok.

Ezzel nincs gond, de mással lehet. Ha Nick Majarian nem nyúlt bele ebbe a gyönyörű fekete csodafegyverbe, hogy – mint egy varázstükörben – lássa, mit írogat Billy, akkor lépéshátrányba kerül. Márpedig Nick nem szokott lépéshátrányban lenni.

– Jaj, a manóba, erről jut eszembe – mondja Hoff, és egy másik gravírozott kártyát nyom Billy kezébe a teakonyha ajtaja feletti kis tároló kulcsa mellé. – A WiFi-jelszó. Teljesen biztonságos. Mint egy páncélterem.

Baromság, gondolja Billy, és zsebre vágja a kártyát.

– Nos – közli Giorgio –, azt hiszem, ennyi az egész. Magadra hagyunk, engedj utat a kreativitásnak! Gyerünk, Ken!

Hoff tétovázik, mintha szeretne még valamit megmutatni.

– Ha szükséged van valamire, csak hívj, Bi… Dave! Bármire. Szórakozás, mondjuk? Tévé? Rádió?

Billy a fejét rázza. A telefonján tele a könyvtár zenékkel, többnyire countryval és westernnel. Sok dolga lesz az elkövetkező napokban, de fog találni időt arra, hogy a telefonról áttöltse a zenéit erre a remek új laptopra. Ha Nick úgy dönt, belehallgat, megismerkedhet Rebával, Willie-vel és Hank Jr. minden garázda haverjával. És talán meg is írja azt a könyvet. A saját laptopján, abban megbízik. Gondoskodni fog biztonsági beállításokról mind a két készüléken – az újon és a saját régi cimboráján is.

Giorgiónak végre sikerül kiterelnie Hoffot, Billy magára marad. Visszaáll az ablak mellé, és újra szemügyre veszi a két átlót: a lépcsőhöz és a kiskapuhoz vezetőt is. Megint elképzeli, hogy fog történni az egész, élénken látja maga előtt. A való világ eseményei soha nem olyanok, mint amilyennek az ember elképzeli őket, de ez a munka a képzelettel kezdődik. Ebben hasonlít a költészethez. Vannak változók, vannak ismeretlen tényezők, sokszor szükség van módosításra: ezeket menet közben kell megoldani, de minden képzeletben játszódik le először.

Pittyen egyet a telefonja, üzenet érkezett.

Grusso: Ne haragudj H miatt. Tudom, hogy egy seggfej.

Billy S: Fogok még vele találkozni?

Grusso: Nem tudom.

Billy valami határozottabb választ szeretne hallani, de egyelőre beéri ennyivel. Mert muszáj.

6

Amikor Billy visszatér a házba, amely most az otthonát jelenti, David Lockridge vadonatúj belépőkártyája ott van a zsebében. Holnap az új használt autóval megy be a munkahelyére. A verandán, az ajtónak támasztva egy zsák Miraclo-Gro várja, ráragasztott cetlivel: Gondoltam, jól jön. Jamal A.

Billy int egyet a másik ház irányába, bár valószínűleg senki sem látja. Még mindig csak fél tizenkettő van. Az Ackerman szülők nyilván dolgoznak. Beviszi a műtrágyát, a zsákot az előszobában teszi le, majd a Walmartba hajt, ahol vesz két egyszerű mobiltelefont (egy tartalékot és a tartalék tartalékát) és két pendrive-ot, bár valószínűleg egy is elég lenne: Zola egész munkássága felfér egyetlen kütyüre úgy, hogy a rendelkezésre álló memória egy kicsiny részét sem foglalja el.

Hirtelen felindulásból vásárol egy olcsó laptopot is az AllTechnél, amit a hálószobai gardróbba rejt, ki sem bontja. A telefonokért és a pendrive-okért készpénzzel fizet. A laptophoz a David Lockridge Visa kártyát használja. A telefonokkal egyelőre semmi terve nincsen, lehet, hogy soha nem fogja használni őket. Minden a menekülési stratégián áll, ami egyelőre halovány árnyékként létezik csak.

Hazafelé megáll a Burger Kingnél, és amikor visszaér a sárga falú házhoz, két gyerek biciklizik előtte. Egy fiú és egy lány, egy fehér, egy fekete. Ha jól sejti, a kislány Jamal és Corinne Ackerman gyereke.

– Te vagy az új szomszéd? – kérdezi a kisfiú.

– Igen – feleli Billy, és arra gondol, meg kell szoknia ezt a gondolatot is. Még az is lehet, hogy mókás lesz. – Dave Lockridge vagyok. Mi a nevetek?

– Danny Fazio. Ez meg a barátom, Shanice. Én kilencéves vagyok. Ő nyolc.

Billy kezet ráz Dannyvel, aztán a kislánnyal is, aki megilletődve néz rá, amikor barna keze eltűnik a férfi fehér tenyerében.

– Örvendek. Élvezitek a nyári szünetet?

– Az olvasós kihívás klassz – meséli Danny. – Minden elolvasott könyvért adnak egy matricát. Nekem négy van. Shanice-nek már öt, de úgyis utolérem. Átmegyünk hozzánk. Ebéd után egy csomóan a parkban fogunk Monopolyzni. – Mutatja is, merre. – Shan hozza a játékot. Én mindig a versenyautóval vagyok.

Kölykök felnőttek nélkül a huszonegyedik században, ámuldozik Billy, nofene. És csak ekkor veszi észre, hogy két házzal arrébb a dagadt csávó – atlétatrikó, bermuda, fűfoltos sportcipő – szemmel tartja. Őt is, meg azt is, ahogyan a gyerekekkel viselkedik.

– Na, akkor legyél bátor, aligátor – mondja Danny, és felszáll a kerékpárjára.

– Viszlát, fakabát – feleli Billy, mire a két gyerek kacagni kezd.

Délután, egy rövid alvás után – úgy gondolja, megengedhet magának egy kis szunyókálást, hiszen író – kiveszi a hatos Budot a hűtőből. Lerakja Ackermanék verandájára egy üzenettel: Köszönöm a műtrágyát, Dave.

Egészen jól kezdődik. És a városban? Az is, reméli.

Hoffot leszámítva. Hoff zavarja.

7

Aznap este, miközben Billy leszórja a műtrágyát, Jamal Ackerman átjön hozzá kezében két sörrel, amit még Billytől kapott. Jamal zöld kezeslábast visel, a mellkasán az egyik oldalra a nevét hímezték fel aranycérnával, a másik oldalon meg az áll, hogy TOP GUMISZERVIZ. Egy kisfiú van vele, aki pepsi-colás dobozt szorongat.

– Helló, Mr. Lockridge! – mondja Jamal. – Ez a kisember a fiam, Derek. Shanice azt mondja, már találkoztatok.

– Igen, egy Danny nevű kissráccal volt.

– Köszönöm a sört. Hé, mi az a kezedben? Olyan, mint a feleségem lisztszórója.

– Mert az is. Először egy szórókocsit akartam venni a Walmartban, de ennyi fűre… – Billy a kis kopasz foltra mutat és megvonja a vállát. – Túl drága, annyit nem ér.

– A jelek szerint ez is működik. Lehet, hogy kipróbálom. És hátul mi lesz? Ott sokkal nagyobb a füves rész.

– Azt először le kell vágnom, és nincs fűnyíróm. Még.

– A miénket kölcsönveheti, nem, apa? – szól közbe Derek.

Jamal felborzolja a gyerek haját.

– Bármikor.

– Á, az túlzás lenne – mondja Billy. – Veszek egyet. Már ha belelendülök az írásba, és maradok egy ideig.

A verandához mennek és leülnek a lépcsőre. Billy kinyitja a sört, belekortyol. Pont erre volt szüksége, és ezt hangosan ki is mondja.

– Miről szól a könyv? – kérdezi Derek. A két férfi között ül.

– Titok – feleli Billy mosolyogva.

– Jó, de kitalált vagy igaz történet?

– Egy kicsit mind a kettő.

– Elég legyen! – mondja Jamal. – Nem illik faggatózni.

Egy nő közeledik az utca túlvégén lévő házak egyikéből. Az ötvenes évei közepén járhat, a haja őszül, a rúzsa élénkvörös. Egy koktélos poharat tart a kezében, és nehezére esik egyenesen járni.

– Mrs. Kellogg az – közli Jamal halkan. – Özvegy. Tavaly veszítette el a férjét. Agyvérzés. – Elgondolkozva néz Billy szánalmas fűfoltjára. – Fűnyírás közben, ráadásul.

– Ha buliztok, jöhetek én is? – kérdezi Mrs. Kellogg. Bár még mindig a járdán ácsorog és a szél sem fúj, Billy érzi a gin illatát a leheletén.

– Amennyiben nem bánja, hogy a lépcsőn kell helyet foglalnia. – Billy feláll és a kezét nyújtja. – Dave Lockridge.

Azonnal megjelenik az a férfi is, aki szemmel tartotta Billyt, miközben Dannyvel és Shanice-szel beszélgetett. Az atlétatrikót és a bermudát lecserélte farmerre és egy He-Man-es pólóra. Magas, cingár szőkeség érkezik vele háziruhában és tornacipőben. A szomszédból feltűnik – kezében egy tányér brownie-nak tűnő édességgel – Jamal felesége és lánya. Billy mindenkit beinvitál, mert odabent székeken is lehet üldögélni.

Isten hozott az utcában, gondolja.

8

A pólós pasas és a gizda szőke feleség Raglandék. Fazióék is megjelennek – a fiuk nélkül –, és egy üveg vörösborral Petersonék is az utca távolabbi végéből. A nappali megtelik. Kellemes kis spontán parti. Billy jól érzi magát, részben azért, mert nem kell az együgyű én-jével vesződnie, részben meg azért, mert tetszenek neki ezek az emberek, még Jane Kellogg is, aki elég kapatos, és gyakran ki kell mennie a mosdóba. Amit úgy hív, hogy pisilde. Mire mindannyian hazaszállingóznak – korán, mert holnap munkanap –, Billy már tudja, hogy be fog illeszkedni. Érdekelni fogja az embereket, mert könyvet ír, emiatt egzotikusnak tartják, de egyszer elmúlik az újdonság varázsa. Nyár közepére – feltételezve, hogy Joel Allen nem akar idejekorán randizni azzal a golyóval – egy lesz az utcabeliek közül. Szomszéd.

Billy megtudja, hogy Jamal a gumiszerviz művezetője, Corrie pedig – kicsi a világ – a bíróságon gyorsíró. Megtudja, hogy Diane Fazio vigyáz Shanice-re is a nyári szünetben, mikor Jamal és Corrie dolgozik. Shanice bátyja, Derek napközibe jár, és augusztusban kosárlabdatáborba megy. Megtudja, hogy Duganék, akik tavaly októberben nagyon hirtelen költöztek ki a sárga falú házból (elpucoltak, ahogy Paul Ragland fogalmazott), „beképzeltek” voltak, így Dave Lockridge jó cserének tűnik. A lövés után majd azt mondják az újságíróknak, hogy pedig olyan kedves embernek tűnt. Ez Billy számára rendben is van így. Ő is kedves emberként gondol magára, csak a munkája piszkos. De legalább, gondolja, soha nem lőtt le tizenöt éves srácot az iskolába menet. Ha feltételezzük, hogy Joel Allen, vagyis „Joe”, valóban megtette.

Lefekvés előtt kicsomagolja az AllTech laptopot, bekapcsolja, és Google-on rákeres Ken Hoffra. Elég nagy kutyának számít Red Bluffban. Az Elk rend tagja. És a Rotary Clubé. A helyi Jaycees szervezet elnöke volt. A 2016-os választási időszak alatt a helyi republikánus pártot vezette, van is egy borosta előtti kép Kenről Make America Great Again-es sapkában. A városfejlesztési bizottságban is benne volt, de 2018-ban lemondott, mert összeférhetetlenséggel vádolták. Fél tucat belvárosi épület, közöttük a Gerard-torony van a tulajdonában, Billy úgy véli, afféle Donald Trump-utánzat lehet. Három televíziós csatornája is van, egy itt Red Bluffban, másik kettő Alabamában. Mind a három a World Wide Entertainment partnere, akkor ezt értette Hoff a WWE alatt. Nem is egyszer, de kétszer vált el. Pokoli feleségtartást fizethet. Egy golfpálya építésének tervét elkaszálták. Egy másik belvárosi építkezés tervei függőben vannak. Mint Hoff kaszinóengedélye. Mindent egybevetve egy olyan ember képe rajzolódik ki, akinek a jelentéktelen üzletekből álló birodalma az összeomlás határán egyensúlyozik. Egy apró lökés, és irány a szakadék.

Billy ágyba bújik, és kezét a párna alá dugva a sötétségbe mered. Kezdi megérteni, mi vonzotta Nicket Ken Hoffban, és Ken Hoffot Nickben. Nick néha nagyon elbűvölő (ott az a ragyogó mosoly), és okosabb, mint az átlag, de ha az ember belegondol, Nick hiéna, és egy hiéna abban jó, hogy felméri az elhaladó csordát, és kiválasztja a lesántult egyedet. Amelyik nemsokára lemarad. Ken Hoff a palimadár. Nem fogják a gyilkossággal vádolni, hiszen megrendíthetetlen alibije lesz, de amikor a zsaruk elkezdenek kutakodni, hogy ki rendelte el a kivégzést, Nickig nem érnek el. Kent fogják megtalálni. Billy úgy dönt, nem érdekli.

Miután az utolsó csepp hűvösséget is felszívja a párna alól, a jobb oldalára fordul, és szinte azonnal elalszik.

Jó szomszédnak lenni fárasztó.

4. FEJEZET

1

Másnap Billy bekapcsolja az új MacBookot az ötödik emeleti irodában, és letölt egy pasziánsz alkalmazást. Van legalább tucatnyi különböző verzió. A Canfieldet választja, és beállítja a gépet, hogy minden lépés előtt legyen egy öt másodperces szünet. Ha Nick és Giorgio úgy döntenek, hogy belenéznek a tevékenységeibe (talán Frankie Elvist bízzák meg ezzel a feladattal), nem fogják tudni, hogy a számítógép egyedül játszik.

Az ablakhoz megy és kinéz. A Törvényszéki út mindkét oldalán kocsik parkolnak, közöttük több járőrkocsi. A Napfolt Café napernyővel védett asztalainál fánkot és péksüteményt csipegető emberek ülnek. Néhányan lefelé jönnek a bíróság széles lépcsőjén, de felfelé sokkal többen mennek. Páran gyorsan lépkednek, szinte kérkednek a szuflájukkal. Mások cammognak. A cammogók többsége ügyvéd, hatalmas, vaskos táskájuk árulja el őket. A bíróság hamarosan megkezdi működését.

Mintha ezt akarná kihangsúlyozni, egy egykor piros, ma már csak halvány rózsaszín kisbusz gurul végig a tömött utcán, elhajt a lépcsősor előtt, majd megáll a kiskapunál a hatalmas kőépület jobb oldalán. A kisbusz ajtaja kinyílik. Egy zsaru kiszáll, őt narancssárga overallos rabok sora követi, majd egy másik zsaru. A megbilincselt overallosok megkerülik a busz tompa orrát. Az alkalmazottak által használt ajtó kinyílik, az overallt viselő férfiak bemennek, ott várakoznak a tárgyalásukra. Érdekes, és érdemes is megjegyezni, de Billy szerint Nicknek igaza van: amikor Allen megérkezik, őt a lépcsőn vezetik fel a főbejárathoz. Nem mintha számítana. A lövést ugyanúgy kell leadni, bármi is lesz. Az a fontos, hogy a Törvényszéki út hétköznapokon igencsak mozgalmas. Talán valamivel kevesebben járnak-kelnek délután, a legtöbb tárgyalás délelőtt zajlik.

Te mindig kurva jól játszod Houdinit a lövés után, mondta Nick. Mire lenyugszanak a kedélyek, már régen ott sem vagy.

Remélhetőleg így lesz, hiszen részben a felszívódás miatt fizetnek neki. Nagyrészt. Nick nyilván tudja, mi Billy előnye, ha mégis elszúrná az eltűnést. Nincsenek se barátai, se rokonai, akik nyomást gyakorolhatnának rá – vagy rajtuk keresztül gyakorolnának nyomást Billyre –, hogy adja ki a megbízóját. És bár Nick szerint szinte biztos, hogy nem Billy a legélesebb kés a fiókban, tudja, hogy a bérgyilkosa elég okos ahhoz, hogy felmérje, egy névért cserébe nem fogják a vádat leminősíteni hirtelen felindulásból vagy gondatlanságból elkövetett emberölésre. Amikor valakit mesterlövész puskával lősz le egy épület ötödik emeletéről, ahol hetek, hónapok óta dolgozol, a váddal nem lehet vitába szállni. Az előre megfontolás adott, a szándékolt emberölés sem kérdés.

Azonban van egy ajánlat, amivel az ügyészség élhet, és Nick erről is tud. Ebben az államban él a halálbüntetés. Egy okos államügyész rábeszélheti Billyt az életfogytiglanra a Rincon Börtönben a fecskendő helyett. Ha beszél. Billy úgy sejti, ha erre sor kerülne, akkor is ki tudná hagyni Nicket. Megnevezi Ken Hoffot, mert Hoff úgysem él sokáig, ha Billy Summerst a Gerard-toronyból kifelé jövet elkapják. Hoff egyébként sem fog sokáig élni. Aki Nick Majarian fajtájával lepaktál, palimadárként sem ússza meg.

Lehet, hogy Billy sem élne sokáig, mert a biztonság mindenek felett. Hátrabilincselt kézzel lezuhan a börtön lépcsőjén. Vagy leszúrják a zuhanyzóban egy kihegyezett fogkefével, vagy ledugnak a torkán egy szappant. Egy ember ellen tudna védekezni, talán kettő ellen is, de ha szembekerül a 88-asok egy különítményével, vagy három-négy izompacsirtával a People Nationből? Nem. Meg egyébként is, akar ő börtönben tengődni élete végéig? Nem. Inkább a halál, mint a ketrec. Úgy sejti, Nick ezt is tudja.

Azonban ezekkel a kérdésekkel nem kell foglalkoznia, ha nem kapják el. Még sohasem kapták el, tizenhét alkalommal sikerült nyom nélkül eltűnnie, de ilyen helyzettel még soha nem kellett szembenéznie. Ez nem olyan, mint amikor egy sikátorban kell lőni, ahol a közelben vár egy autó, hogy messzire vigyen, és ismered a városból kivezető legrövidebb utat.

Hogyan tűnhet el az ember, amikor egy belvárosi irodaépület ötödik emeletéről lő, és tele van az utca városi és megyei rendfenntartókkal? Billy tudja, hogy mozifilmen mi lenne a megoldás: a lövészt alakító rosszfiú hang- és fénytompítót használna. Ebben az esetben sajnos nem lehetséges. Túl nagy a távolság, és nincs második lehetőség, ha az elsővel nem találja el. És ott lesz az az eltéveszthetetlen reccsenő hang is, amikor a lövedék áttöri a hanghatárt. A tompító ezen nem segít. Billynek személyes indoka is van: sohasem bízott az ilyen összerakható ketyerékben. Ha az ember kütyüt szerel egy jó fegyver csövére, azt kockáztatja, hogy elbassza a lövést. Tehát ez hangos lesz, és bár a lövedék forrását nem fogják rögtön azonosítani, amikor a jónép befejezi az értetlenkedést és felnéz, látni fognak egy ablakot az ötödik emeleten, amelynek az üvegéből hiányzik egy kör alakú darabka. Mert az ablakok nem nyílnak.

Billyt nem nyomasztják a problémák. Ellenkezőleg, lefoglalják. Ahogy Houdini gondolatait is biztosan lefoglalta néhány veszélyes menekülés lehetősége, mondjuk amikor beláncolták egy széfbe és behajították az East Riverbe, vagy lelógatták kényszerzubbonyban egy felhőkarcoló tetejéről. Billynek még nincs kész terve, de már kapiskál valamit. A parkológarázs első két szintjén több volt az autó, mint ahogyan Irv Dean elhintette, talán ma több a tárgyalás a szokottnál, de mire Billy leért a negyedik szintre, válogathatott is. Más szóval majdnem egyedül volt, és az egyedüllét jó. Billy biztos volt abban, hogy ezzel Houdini is egyetértene.

Visszaül az asztalhoz, ahol a méregdrága Mac Pro még mindig Canfieldet játszik. A saját laptopját is bekapcsolja, és rámegy az Amazon honlapjára. Az Amazonon bármit meg lehet venni.

2

A Gerard-torony előtt az út egy részére felfestették, hogy PARKOLNI CSAK ENGEDÉLLYEL RENDELKEZŐKNEK. Negyed tizenkettőkor egy teherautó, hatalmas festett sombreróval az oldalán, megáll azon a helyen. A kalap alatt felirat: JOSE KONYHÁJA. Alatta meg TODOS COMEN! Az emberek elkezdenek kiszivárogni az épületből, úgy szedik a lábukat a teherautó felé, mint a hangyák, amikor kockacukrot látnak. Öt perccel később egy másik ételszállító sorakozik fel az első mögött. Ennek az oldalán egy vigyorgó rajzfilmfigura dupla sajtburgert majszol. Fél tizenkettőkor, miközben az irodisták hamburgerért, sült krumpliért, tacóért és enchiladáért állnak sorba, egy hot dogos kocsi is megjelenik.

Ideje enni valamit, gondolja Billy. És megismerkedni a szomszédokkal.

A liftre négyen várnak, három férfi és egy nő. Mindannyian üzleti öltözékben, mind a harmincas évei közepén, a nő talán valamivel fiatalabb. Billy csatlakozik hozzájuk. Az egyik megkérdezi, hogy ő lenne-e az új rezidens író… mintha Billy valakit felváltott volna. Billy igennel felel és bemutatkozik. Azok is: John, Jim, Harry és Phyllis. Billy megkérdezi tőlük, mit érdemes enni. John és Harry a mexikói kocsit javasolják.

– Isteni a halas taco – teszi hozzá John.

Jim szerint a hamburger sem rossz, a sült hagymakarika meg egyenesen kiváló. Phyllis viszont Petie chilis hot dogjára feni a fogát.

– Ne ínyenckonyhára gondolj – teszi hozzá Harry –, de a zacskós megoldásnál mindenképpen jobb!

Billy rákérdez a szemközti kávézóra is, de mind a négyen a fejüket rázzák. Billy viccesnek találja a hirtelen egyetértést, és elvigyorodik.

– Felejtsd el! – mondja Harry. – Délben tele van.

– És drága is – teszi hozzá John. – Én nem ismerem az írók anyagi helyzetét, de amikor egy új ügyvédi irodának dolgozik az ember, minden fillért meg kell becsülni.

– Sok ügyvéd van az épületben? – kérdezi Billy Phyllistől, amikor kinyílik a lift ajtaja.

– Ne engem kérdezz, hanem őket! – Én a Félhold Könyvelőirodánál dolgozom. Felveszem a telefonokat, és átnézem az adó-visszatérítéseket.

– Akad egypár szárazföldi cápa – mondja Harry. – Néhányan a harmadikon és a negyediken, páran a hatodikon. A hetediken azt hiszem, egy feltörekvő építészeti iroda van. A nyolcadikon meg egy fényképészről tudunk. Katalógusoknak fotóz.

John folytatja:

– Ha ez a hely tévéshow lenne, tutira Ifjú jogászok lenne a címe. A nagyobb irodák két-három sarokkal arrébb vannak, a bíróság másik oldalán, a Holland utcában és az Emery téren. A közelükben körözünk, és felcsippentjük a nagyfiúk asztaláról lepotyogó morzsákat.

– És várjuk, hogy a nagyfiúk kihaljanak végre – teszi hozzá Jim. – A régi ügyvédi irodáknál az ügyvédek nagy része a dinoszauruszok korából származik, háromrészes öltönyt viselnek, és úgy viselkednek, mint Hogg főnök a Hazárd megye lordjai-ban.

Billy az épület előtt álló táblára gondol: IRODÁK ÉS LUXUSLAKÁSOK MÁR ELÉRHETŐK. Elég régóta állhatott már ott, és Hoffhoz hasonlóan körbelengte valamiféle kétségbeesett igyekezet.

– Gondolom, a céged a haszonbérleten kaszál nagyot.

Harry mutatóujját Billyre szegezi.

– Bingó! Négy év olyan áron, ami a hihetetlennel határos. És a szerződés akkor is él, ha a csávó, akié az épület, az a Hoff csődöt jelent. Lenne elég idő nekünk, kis halaknak is összekapni magunkat.

– Ráadásul – mondja Jim – az az ügyvéd, aki a saját haszonbérleti szerződését is megszívja, jobban teszi, ha csődöt jelent.

A fiatal ügyvédek röhögnek. Phyllis mosolyog. A lift ajtaja kinyílik az előcsarnoknál. A három férfi kirohan, farkaséhesek. Billy ráérősebb tempóban lépked Phyllis mellett. A nő csinos a maga alulértékelt módján, inkább százszorszép, mint bazsarózsa.

– Kíváncsi vagyok valamire – szólal meg Billy.

A nő elmosolyodik.

– Egy írónál bőven van készleten, igaz? Kíváncsiságból.