A mű eredeti címe

Les Lettres d’Esther

Copyright © Calmann-Lévy, 2020

Hungarian translation © Kaló Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KALÓ KRISZTINA

ISBN 978 963 452 744 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Szüleimnek

ESTHER

Semmi sem úgy alakult, ahogyan eredetileg terveztem. Már a párizsi, első és egyetlen személyes összejövetelünk után sejthettem volna, hogy így lesz. Nem azzal a szándékkal jelentkeztek az általam hirdetett levélíró-tanfolyamra, amit feltételeztem, vagyis hogy fejlesszék a kreatívírás-készségüket. Illetve nem csak azért. A fejlesztőműhely mentőövet nyújtott nekik. Mint később kiderült, arra volt hivatott, hogy átsegítse őket a megnemértettségen, egy feldolgozatlan gyászon, egy megrekedt életszakaszon, egy szerelem megpróbáltatásain. Mire rájöttem, már késő volt, mert addigra bensőséges, őszinte viszonyba kerültem velük, és túlságosan belebonyolódtam életük eseményeibe. De végeredményben nekem is a levélírás jelentette a mentőövet az apám halála után.

Túlértékeltem magam. Azt hittem, mindenki velem szeretne majd levelezni, de csak Jeannak volt kedve; azt hittem, kellő határozottságot tudok majd mutatni, de ebből semmi sem lett Samuel esetében, aki csak egy emberrel volt hajlandó levelezni; azt hittem, szívesen fogadják majd a tanácsaimat, de csak félig-meddig hallgattak rám, hiszen volt épp elég gondjuk.

Már nem emlékszem pontosan, mikor határoztam el, hogy egybegyűjtöm a leveleinket, és szerkesztek belőlük egy könyvet. Azt hiszem, a monológírási feladat után. Egyedül Juliette gondolkodott egy kicsit, mielőtt az engedélyét adta volna hozzá, a többiek, Jeanne, Samuel, Jean és Nicolas azonnal beleegyeztek – azzal a feltétellel, hogy megváltoztatom a keresztnevüket. Csak Samuel ragaszkodott ahhoz, hogy megtartsa az igazi nevét.

A nyomtatásban való megjelenés előtt kijavítottam a leveleket, vagy mondjuk inkább úgy, hogy csiszoltam rajtuk, de igyekeztem megtartani a stílusukat. Samuel nem törődik a szóismétlésekkel; Juliette-nek nehézségei támadtak a kötőszavakkal (mint ahogyan gondot jelentett összekapcsolnia a múlt eseményeit a jelen történéseivel); Nicolas szókimondó (akárcsak az életben); Jeanne túlzásba viszi az indulatszavak használatát, Jean pedig a határozószókat szereti.

Az érthetőség kedvéért minden levél elején feltüntettem a levélíró és a címzett nevét.

A könyv szándékosan a közülünk legfiatalabb, Samuel levelével zárul. Hadd legyen az övé az utolsó szó! Először is azért, mert nagyra értékelem az ösztönös intelligenciáját és az érzékenységét, amely átszűrődik az írásán. Másodsorban pedig azért, mert bizonyos szempontból nagyon sok hasonlóságot fedezek fel közte és köztem. Sokáig egyikünknek sem sikerült meggyászolnunk az elhunyt szerettünket, és valami megmagyarázhatatlan bűntudat nehezedett a vállunkra. Végül pedig azért is, mert egyikünk sem gondolta volna, hogy Samuel ennyit fejlődik néhány hónap alatt, és hogy szabad elhatározásának és nemeslelkűségének köszönhetően végül kézbe veszi az élete irányítását. Jean is megtalálta a módját, hogyan változtasson az élete menetén. Jólesik azt hinnem, hogy a levélíró-tanfolyam nagyban hozzásegítette őket ehhez, mert a legmegfelelőbb időben kínálkozott nekik a lehetőség.

Esther Urbainnek hívnak, negyvenkét éves vagyok.

HIRDETÉS

Nem voltam sem író, sem egyetemi tanár. Valamivel mégis meg kellett győznöm a jelentkezőket, hogy értek ahhoz, amire vállalkozom. Úgy terveztem, hivatkozom majd a levélgyűjteményekkel szerzett könyvtárosi tapasztalataimra, megemlítem közülük a szívemnek legkedvesebb levelezéseket, François Truffaut Levelek és Guillaume Apollinaire Levelek Louhoz című művét. Gondoltam, beszélek nekik a kreatívírás-műhelyekről, amelyeket környékbeli írók vezetésével esténként, záróra után szerveztem a lille-i könyvesboltomban. Attól tartottam, hogy a levelezés témával csak magányos, idős emberek érdeklődését keltem fel, akik kapva kapnak majd az alkalmon, hogy előáshassák a fiókjuk mélyéről a megsárgult levélpapírjaikat, és nem törődve sem egymással, sem a kölcsönös párbeszéddel, elkezdjék gombolyítani az emlékeik fonalát.

Elég határozott elképzelésem volt, hogyan szeretném lebonyolítani a tanfolyamot. A hirdetés, amelyet néhány nappal korábban már a könyvesboltom internetes honlapján közzétettem, 2019. január 5-én négy regionális lapban is megjelent, mert amikor felhívtam a helyi La Voix du Nord hirdetésfelvételi osztályát, a hatékonyság növelése céljából több újságra kiterjedő csomagajánlatot kaptam. „Tanulja meg szavakba önteni a gondolatait, ismerkedjen meg a történetmesélés fortélyaival, fejezze ki érzelmeit írásban! Jelentkezzen levélíró-tanfolyamra! Lakhelytől független részvételi lehetőség. 2019. február 4-től május 3-ig.”

Körülbelül húszan jelentkeztek, minden korosztályból, valamivel több férfi, mint nő. Mindegyiküknek ugyanazt mondtam magamról: Esther Urbain vagyok, lille-i könyvkereskedő, könyvtáros és kiadói korrektor, elsősorban levelezésekkel foglalkozom. Elmondtam nekik, hogy első alkalommal vezetek majd levélíró-tanfolyamot, és feladatomnak tekintem, hogy a személyiségüket tiszteletben tartva, velük együtt javítsam a szövegeiket, történetesen, segítsek megtalálni a megfelelő szót, és lüktetést adni a mondataiknak. Ehhez elengedhetetlen, hogy elküldjék a leveleiket. A következő hónapra terveztem egy találkozót Párizsba, amely valószínűleg az egyetlen személyes alkalom lesz, mivel telefonon vagy e-mailben gondolnék visszajelzést küldeni minden egyes levelükkel kapcsolatban.

A legszokatlanabb válasz egy párizsi pszichiátertől, Adeline Montgermontól érkezett. Miután kérdéseket tett fel azzal kapcsolatban, hogyan zajlik majd a tanfolyam, és elkérte a referenciáimat, a pácienséről kezdett mesélni.

– Postpartum depresszióban szenved. Tudja, mi az?

– Ööö, nem, nem igazán. Nem olyan, mint a…

Gyorsan beszélt. Csak a formaság kedvéért kérdezett, egyáltalán nem érdekelte, mit válaszolok. Mindig így beszélgetett velem.

– Jó, akkor röviden elmagyarázom. Ha érdekli a téma, ajánlhatok könyveket… Igaz is, ön könyvkereskedő! Szülés utáni depressziónak is hívják. A depresszió egyik súlyos fajtája, amelynek számos kiváltó oka lehet. Károsan befolyásolja a kötődést az anya és a baba között. A harmincnyolc éves betegemen a gyermeke öt hónapos korában észlelték. Először egy pszichiátrián kezelték. Aztán hazatért, de még túl korai volt. Most a kismama-pszichiátrián áll kezelés alatt a kislányával együtt, hetente több alkalommal. Tartok ott konzultációkat, így találkoztam vele. A kislány most nyolc és fél hónapos, és az édesanya állapota továbbra is aggasztó.

Éreztem egy kis bosszúságot Adeline Montgermon hangjában. Valószínűleg nem értett egyet azzal, hogy a betegét hazabocsássák a kórházból.

– Azt állítja, hogy a férje nem viselkedett támogatóan, amikor hazatért. Visszakerült ugyanabba a rendkívül érzékeny állapotba, amelybe a baba születése után, és a szorongásai újra jelentkeztek. Néhány napja eljöttek hozzám együtt. A páciensem azt a kívánságát fogalmazta meg, hogy elhagyja a családi otthont, és határozatlan ideig egyedül akar élni. A férje és a lánya nélkül. A férj szemmel láthatóan nem számított erre a fordulatra.

– Nem beszélték meg, mielőtt elmentek volna önhöz?

– Nem. A páciensem a rendelőmben akarta elmondani neki. Nehezen találja a szavakat, nehezen tudja kifejezni a gondolatait. Nagyon sebezhető. A férj hónapok óta viseli a felesége szorongás- és pánikrohamait. Megteszi, ami tőle telik, de nem tudja, hogyan segítsen. Nehezen tudja elfogadni, ami a feleségével történik. Javasoltam neki, hogy keresse fel az egyik kollégámat, de határozottan elutasította. Sajnálom, bár emiatt nem aggódom túlzottan. Heves vérmérsékletű. Majd idővel kiderül, hogy a különválásuk átmeneti vagy végleges megoldás-e. Annak ellenére, hogy nehezen kommunikálnak egymással, a kapcsolatuk szilárd. Azt javasoltam nekik, hogy a különélésük alatt levelezzenek egymással. Hogy őszinte legyek, nem tudom, mi sül ki belőle. De azt gondoltam, hátha másképpen figyelnek majd egymásra. Igazából, hogy egyáltalán meghallgatják egymást, amire pillanatnyilag képtelenek. Ekkor láttam meg a hirdetését…

– De nem kell, hogy ön...

– Tudja, épp a legjobbkor. Mert attól félek, hogy a páciensem a legapróbb nehézségre vagy kellemetlenségre megszakítja a párbeszédet. Nyugodtabb lennék, ha egy kreatívírás-műhely keretein belül próbálkozna, ráadásul egy hölgy vezetésével.

– Mit vár tőlem egész pontosan?

– Vegye fel őket a tanfolyamára!

– Nem is tudom, mit mondjak. Kényes helyzet, nem vagyok pszichiáter, és...

– Tudom. Úgy dolgozzon velük, mint ahogyan a többiekkel. Én továbbra is figyelemmel kísérem a betegemet.

– Belelátok majd a magánéletükbe…

– …csakúgy, mint a többi résztvevő életébe. De ez nem az ön gondja. Emiatt sem önnek, sem nekik nem kell aggódniuk. Tisztában vagyok vele, hogy ez néha kényes helyzeteket szülhet.

– Ráadásul egyáltalán nem törődnek majd az írástechnikára vonatkozó tanácsaimmal, amelyeket elviekben adnom kell nekik.

– Szerintem megér egy próbát. Mindent érdemes kipróbálni.

Ragaszkodott az ötlethez, így végül beadtam a derekamat dr. Montgermonnak, és elvállaltam a házaspárt.

Amikor néhány nappal később regisztráltak, a nevüket is megtudtam. Juliette és Nicolas Esthover pár óra eltéréssel küldtek egy-egy e-mailt. Mindketten dr. Montgermonra hivatkoztak, de nem írtak sokkal többet. Négy másik jelentkező követte őket. Jean Beaumont üzletember, aki az egész életét utazással töltötte; Alice Panquerolles lyoni hipnoterapeuta; Samuel Djian, egy fiatal fiú, aki csak azzal indokolta az érdeklődését, hogy „Miért is ne jelentkeznék a tanfolyamra, elvégre találnom kell valami elfoglaltságot magamnak!”; Jeanne Dupuis, a leglelkesebb közülük, pedig érezni lehetett a hangján, hogy már nem egészen fiatal. Több érdeklődőre számítottam. Azon is meglepődtem, hogy egyikük sem beszélt arról, hogy könyvet szeretne írni, vagy hogy heverne egy kézirata a fiókja mélyén. Úgy gondoltam, ez volna egy kreatívírás-műhely résztvevőinek a fő motivációja. De lehet, hogy a levélírásról szóló tanfolyam más elvárásokat ébresztett bennük. Kíváncsi lettem, milyeneket.

Nem volt könnyű időpontot és helyet egyeztetni a párizsi találkozónkra. Csak Jeanne Dupuis nem szabott feltételeket. Ő olyan szabad, mint a madár, mondta nevetve a telefonban. Jean Beaumont jelezte, hogy üzleti úton lesz, emiatt nem tud megjelenni. Végül megegyeztünk, hogy január 31-én, fél hétkor a Hoxtonban találkozunk, ami egy sikkes szállodaétterem a rue du Sentier-n, belső udvarral, télikerttel és rengeteg társalgórésszel. Raphaël, az unokatestvérem ajánlotta, aki a környéken lakik. Megragadva az alkalmat két napot nála töltöttem.

A találkozónk előtt küldtem a hat résztvevőnek egy-egy e-mailt, amelyben arra kértem őket, hogy gondolkozzanak a következő kérdésen: „Mi ellen küzd az életében?” Ha egyetértenek, akkor a többiek előtt kellene röviden válaszolniuk. Azért választottam ez a kérdést, mert meggyőződésem, hogy mindannyian küzdünk valamivel. Meg azért is, mert nagy szabadságot hagy a válaszadónak. Kitérhet előle, mondhat rá valami közhelyes dolgot, vagy épp ellenkezőleg, elmesélhet egy bizalmas részletet az életéből, amiből kicsit jobban megtudhatjuk, ki is ő valójában.

ÉS ÖN MI ELLEN KÜZD?

nico-esthover@free.fr, juju-esthover@free.fr, jeanne.dupuis5@laposte.net, jean.beaumont2@orange.com, samsam-cahen@free.fr

Tárgy: A tanfolyam kezdete

Üdvözlök mindenkit!

Nagyon örültem a múlt pénteki találkozásunknak! Tudjuk, milyen nehéz egy első, ismerkedési összejövetelen rögtön megnyílni egymás előtt. Ezért köszönöm, hogy válaszoltak a kérdésre, hogy mi ellen küzdenek. Mindannyian nagyon őszintén feleltek. Az alábbiakban összefoglalom, miben állapodtunk meg, és mellékelem Jean Beaumont fényképét, aki – mint látták – nem tudott jelen lenni. Ön, Jean, megkapta a többi résztvevő fotóját.

A tanfolyam során mindenkinek két levelezőpartnere lesz. Ha úgy gondolják, elküldhetik a felkérésüket egy vagy két levelezőpartnernek, vagy megvárhatják, amíg valaki ír önöknek. Ez utóbbi esetben azonban fennáll annak a veszélye, hogy valaki levelezőtárs nélkül marad.

Ha kapnak felkérést, de nem akarják elfogadni, kérem, mielőbb értesítsenek erről!

Azt tanácsolom, hogy keresztnéven szólítsák egymást. Ez segít abban, hogy oldottabbak legyenek.

A tanfolyam során kizárólag leveleken keresztül kommunikáljanak egymással!

Ha lehet, rendszeresen írjanak! Próbáljanak meg néhány napon belül válaszolni!

Emlékeztetem önöket, hogy az első levelüknek tartalmaznia kell a választ arra a kérdésre, amelyre a találkozónkon válaszoltak: „Mi ellen küzd?” (Tehát kétszer kell leírniuk, mivel két levelezőpartnerük lesz.)

Engem is választhatnak címzettnek.

Azért, hogy figyelemmel kísérhessem a levelezésüket, és segíthessek az íráskészségük fejlesztésében, minden levelük egy másolatát küldjék el nekem! Felírtam magamnak, hogy Juliette, Jean és Samuel lefényképezik a leveleiket, és e-mailben küldik el nekem a képernyőképeket, míg Nicolas és Jeanne fénymásolatot készítenek, amelyet postára adnak. Miután megkaptam a leveleiket, vagy felhívom önöket (Jeanne, Juliette, Nicolas, Samuel), vagy e-mailben jelzek vissza (Jean).

A későbbiekben három feladatot kapnak.

Ne feledjék, hogy nem azért vagyok, hogy véleményt formáljak az érzéseikről és a nézeteikről, hanem azért, hogy segítsek előrelépniük az íráskészségük terén.

Ha bármilyen kérdésük adódik, természetesen állok a rendelkezésükre. Mindenkinek megvan a telefonszámom, az e-mail-címem és a postacímem.

A tanfolyam 2019. május 13-án ér véget.

Hölgyeim és uraim, ezennel 2019. február 4-én, hétfőn ünnepélyesen elindítottam a kreatívírás-műhelyünket!

Hamarosan ismét jelentkezem.

Üdvözlettel:

Esther Urbain

Jeanne Samuelnek

Verjus-sur-Saône, 2019. február 6.

Kedves Samuel!

Remélem, nem okozok túl nagy csalódást azzal, hogy tőlem kap levelet. Azért választottam önt levelezőpartnernek, mert hiányzik a fiatalok társasága. De nem bántódnék meg, ha nem válaszolna. El tudom képzelni, hogy az ön korában nem túl izgalmas kilátás egy idős embernek írogatni.

Amikor még zongoratanár voltam, a napjaim nagy részét a fiatalokkal töltöttem. Sajnos már nem tanítok. Ha születtek volna unokáim, másképp alakult volna az én életem is. De ne aggódjon, nem szándékozom pótunokát csinálni magából! Ez most már így van, elfogadtam. Ettől függetlenül, furcsa módon elkeserítenek azok az emberek, akik olyan fatalista kijelentéseket tesznek, mint hogy „fogadd el a sorsod” vagy „ez a végzeted”, pedig én is mondok néha ilyeneket, miközben bele sem gondolok a szavak jelentésébe. Nincsenek unokáim, ez kimaradt az életemből, és ezt igazságtalannak tartom. Tessék, le is írtam! Ezek után nem fogja elhinni, ha elárulom, hogy nem szenvedek az egyedülléttől. Pedig tényleg nem. Vannak barátaim, állataim, nagyon tevékeny vagyok, és esküszöm, egyedül élni nem is olyan rossz!

Mit gondol a találkozónkról? Én nem éreztem magunkat elég oldottnak. Alig mertünk egymásra nézni vagy rámosolyogni a másikra. Az első iskolai napra emlékeztetett, amikor a többi diákkal kíváncsian, ugyanakkor gyanakvóan, lopva figyeltük egymást. Nagyon meglepett, hogy amikor Esther azt kérte, mondjuk el hangosan, mit válaszoltunk a „mi ellen küzd?” kérdésére, mindnyájan nagyon személyes érzésekről beszéltünk. Ön például azt mondta, hogy a „mindent össze akarok törni” késztetése ellen harcol. Jaj! Ön előtt áll az egész élet, értelmesnek tűnik, ráadásul minden szellemi és fizikai képességét is figyelembe véve rendkívül vonzó fiatalember. Vajon mitől érzi ezt a késztetést? – tűnődtem magamban. Késve, lomha léptekkel érkezett, mintha valaki kényszerítette volna, hogy odajöjjön. A tekintetét szinte le sem vette a telefonjáról, látott minket egyáltalán? Nem szemrehányásként írom. De arra a következtetésre jutottam, hogy nem volt más választása. Ami engem illet, valószínűleg nem emlékszik, de én azt válaszoltam, hogy „a harag ellen küzdök”. Féltem, hogy az őszinteségemmel nemtetszést váltok ki a jelenlévőkből. De minthogy mindannyian közel hasonló válaszokat adtunk, és az egyik vészjóslóbb és nyugtalanítóbb volt, mint a másik (ha-ha, milyen különös, ha belegondolunk!), teljesen beleillettem a minket körüllengő fásult hangulatba.

Remélem, ír nekem! Nagyon örülnék!

Baráti üdvözlettel:

Jeanne

Jeanne leteszi a ceruzáját. Majd később olvassa át a levelét. Most azon tűnődik, nem túl közvetlen-e, nem kellene-e itt-ott jobban árnyalnia. Meggyőződése, hogy Samuel a legkisebb kellemetlenségre vagy túl nagy erőfeszítésre félbehagyja a tanfolyamot. Talán már a találkozóról is azzal a benyomással ment el, hogy semmi köze ehhez a társasághoz. A Hoxtonban már messziről észrevette a fiatal fiút. Először nem is gondolta, hogy ő az, akit vártak. A többiek már letelepedtek az első helyiség távolabbi végében, a bárpult mellé. Amikor Samuel belépett a bejárati dupla ajtón, hirtelen megtorpant. Pulóverének kapucnija a fejére volt húzva, farmernadrágot és fehér edzőcipőt viselt. Úgy lehetett olvasni a viselkedéséből, mint egy nyitott könyvből. Ez a fajta hely idegen volt neki. Lenyűgözte a hely eleganciája, védekező állást vett fel, és nem mert nyíltan körülnézni. Ez a tizennyolcadik századi, műemléknek nyilvánított, télikerttel, belső udvarral rendelkező, óriássövénnyel díszített villaépület könnyen elkápráztatja az embert. Mint ahogyan az ottani állatvilág is. Üzletasszonyok és üzletemberek adnak itt egymásnak találkozót, hogy digitális kultúráról, médiáról, kommunikációról és fenntartható fejlődésről társalogjanak. Párizsiak és jómódú turisták járnak ide koktélozni, megvillantják a legújabb divatot követő kiegészítőjüket, a Prada, Dior, Vuitton vagy Gucci feliratú övtáskájukat. Egy egész kis zárt, kívülről nézve nyugodt világ.

Jeanne a helybéli vendéglátós barátjának, Lucnek köszönheti – akinél reggelente kávézni szokott –, hogy értesült Esthernek a Le Progrès-ban megjelent hirdetéséről. Luc strange ötletnek találta a levélíró-tanfolyamot. Messziről bűzlött neki, hogy valami átverés. Aznap reggel Jeanne nem tett megjegyzést a férfi idegesítő szokására, hogy angol szavakat használ. Amilyen sértődékeny volt Luc, Jeanne már megtanulta, hogy bizonyos helyzetekben jobb, ha lakatot tesz a szájára. Amikor Jeanne lemásolta a hirdetést a jegyzetfüzetébe, Luc azt tanácsolta neki, hogy legyen óvatos. Persze tudja, hogy Jeanne nem fog rá hallgatni. Nyakas egy teremtés! A területfejlesztők és ingatlanügynökök már régóta fenik a fogukat a házára. A környékbeli ingatlanárak kétszeresét kínálják neki, „nagyszerű lehetőség, amit nem lenne szabad elszalasztania, Dupuis asszony”. Megígérik, hogy segítenek neki új otthont találni; ha akarja, a közelben, egy modernebb és kényelmesebb lakást. Egy nap az egyikük egy „meghitt otthon” előnyeit kezdte ecsetelni. Jeanne dühös lett. „Fiatalember, rossz ajtón kopogtat. Utálom a meghittséget. A puhaságban és a kényelemben olyan érzésem van, mintha mindjárt megfulladnék. Az ürességet, a nyerseséget, a nagy és nyitott tereket szeretem, érti?” Nem, nem értette. „Ne higgye, hogy az idősebb korosztály – az ön szavaival élve – a »meghittséget« szereti!” A férfi nem is erősködött tovább, elment. Jeanne nem adja meg magát, a háza szilárdan áll, és megakadályozza a „Nagy Síkság” lakópark bővítését. Jeanne először elképedt a fellengzős elnevezésen, aztán kifejezetten röhejesnek találta. Nem zavartatta magát, hogy gúnyos pillantással megkérdezze a község jobboldali érzelmű polgármesterét, ugyan hol rejtőzik az a „nagy síkság”. Pierre Darguemarche erre azt válaszolta, hogy neki semmi köze a lakóparkok névválasztásához. Jeanne elítéli az építészeti és esztétikai igénytelenséget. Figyelte, ahogyan néhány hét alatt nyolc fehér vakolatú épület emelkedett szépen sorban egymás mellett az út mentén, majd egy azokhoz hasonló második sor. Ha lerombolnák a házát, máris húzhatnák a harmadik sort. A házsorokat fehér kavicsos utca választja el egymástól, amelyet ötméterenként szürke műanyag növényládák szegélyeznek. Amikor a munka befejeződött, a ládákat beültették babérfákkal, amelyek aztán a nagy nemtörődömségben el is száradtak. Az őket követő fikuszok sem jártak jobban. A növényládák ma már csak találkozási helyként szolgálnak, és oda hamuznak a tinédzserek. Jeanne szerint „a fő látványosságok” a csigavonalakkal és hivalkodó, ovális alakú felületdíszítéssel csúfított műanyag kapuk, amilyeneket inkább udvarház, mintsem kisebb lakóházak bejáratának képzelne az ember. Martine és Jacques Bazoche szőlőültetvényeiből semmi sem maradt, miután eladták őket a területfejlesztőnek, aki sóhajtozva győzködte őket, milyen szerencsések, hogy éppen arra járt. Az ügylet lebonyolítása után Bazoche-ék Franciaország délkeleti részére költöztek. Jeanne a Provence–Alpok–Côte d’Azur régióra zúduló minden egyes özönvíz hallatán örvendezett. „Ez az! Úgy kell nekik! És ez még csak a kezdet!” – lelkendezett, ahogy lelki szemei előtt látta az egykori szőlészeket nyakig merülni az árban. Mindenkinek, aki hajlandó meghallgatni Jeanne véleményét, elmondja, hogy Bazoche-ék szó szerint elmenekültek, és nincs is más kifejezés, ami jobban ráillene a távozásukra. Ha lett volna bennük egy mákszemnyi kurázsi, maradtak volna végignézni a tragédiát, láthatták volna, ahogyan a markolók gyökerestül forgatják ki a szőlőtőkéiket a földből. Jeanne sírt, pedig nem is az ő földjét tették tönkre. A saját területeit nem adja senkinek. Csak azért akarnák gyorsan megszerezni, hogy lebontsák a kőházát. Így legalább a „Nagy Síkság” néhány lakója élvezheti a kilátást a kertjére és a szőlőültetvényére. Jeanne inkább a polgármesterre haragszik, nem rájuk. A lakók arcáról lerí a tulajdonosi büszkeség. A teljesen egyforma garázs, kert, homlokzat, redőny megnyugtatja őket. A polgármester, akinek két képviselői mandátum van a háta mögött, nem látja a problémát mindaddig, amíg a község lakosainak száma növekszik, és az általános iskolában egyetlen osztályt sem fenyeget a megszűnés veszélye. Ha Verjusban még vannak kis üzletek, az mind csak neki köszönhető. Jeanne meghallgatja az érveit. De akkor sem kell engedni, hogy ocsmányságokat építsenek! Jeanne dühös az 1977. évi, a százhetven négyzetméternél kisebb épületek építéséről és felújításáról szóló törvény miatt, amely nem teszi kötelezővé építész bevonását. A törvény ellenében nem tehet semmit.

A másik dolog, amit Jeanne nagyon utál, azok az ipari parkok és a bevásárlóövezetek. Nem szokott kertelni, amikor szóba kerülnek „ezek a lelketlen építmények, amelyek a legnagyobb közönnyel ölik meg a falvak és városok vállalkozásait”. Rémesek, végtelenül elszomorítóak, de hát olyan kényelmes, hogy egy helyen minden elintézhető! Csak éppen autóra van szükség ahhoz, hogy eljussunk egy étterembe, hipermarketbe, kertészeti üzletbe, bútor-, sport- vagy barkácsboltba. Hogy időt takarítsunk meg, bármilyen megalkuvásra hajlandóak vagyunk, és készek vagyunk úgy viselkedni, mint a birkák – panaszkodik Jeanne. Az életterünk felosztása kereskedelmi, lakó-, ipari és szabadidős zónákra rémülettel tölti el.

Lefénymásolja a levelet, és elmegy a postára. Elküldi Samuelnek Villejuifbe az allée Platanes-ra, egy példányt pedig Esthernek Lille-be.

Samuel megígérte Bennek, hogy délelőtt elmegy a Nationale-ba visszaadni a hátizsákját. Amikor a postaládájában megtalálja Jeanne levelét, már el is felejtette az egy héttel korábbi műhelytalálkozót. Az utcán mentében olvassa el a levelet. Azt gondolja magában, hogy válaszolnia kell, mivel nem írt senkinek felkérést. Ha már az elején kiszáll, az anyja dühös lesz. Az anyjának elfogyott a türelme. Jobban örült volna, ha Jean Beaumont ír neki. Már azt is elképzelte, hogy az üzletember a szárnyai alá veszi, és a végén állást ajánl. De semmit sem tett azért, hogy ez az elképzelése valóra váljon.

– Úgy kell nekem! – morogja, miközben belép a sörözőbe. – De jól van ez így! Elvégre azt sem tudom, mivel foglalkozik az a fickó!

Még nem lenne késő írni neki, de Samuel nem teszi meg. Az elmúlt másfél évben úgy veszi a dolgokat, ahogyan maguktól jönnek. Nem tudja irányítani az életét, nincsenek tervei, nem vár semmit, és keveset remél. Nem érzi, hogy joga lenne bárkitől bármit kérnie. Az lenne az érzése, hogy elveszi valakinek a helyét, aki sokkal jobban megérdemelné, mint ő. Ben éppen krumplit hámoz.

– Nem fogok ezen a szemétdombon megrohadni, hidd el! – mondja Samuelnek, és mogorva képet vág. – Kérsz egy kávét?

– Igen, kérek. Tessék, itt a hátizsákod.

– Kösz. Mit keresel errefelé?

– Semmi különöset. Az Interbe kell mennem bevásárolni anyámnak. Kérhetek egy papírterítőt?

– Ja, persze! De minek?

– Levelet kell írnom.

– Levelet? Miért nem küldesz e-mailt?

– Nem lehet. Majd egyszer elmagyarázom.

– Oké, na, megyek vissza krumplit pucolni, mielőtt az a bunkó visszajön.

– Átjössz holnap este folytatni a Trónok harcát?

– Oké, cső!

Samuel Jeanne-nak

Február 15.

Kedves Jeanne!

Nincs ellenemre, ha levelezünk, bár nem nagyon látom, mit tudunk majd egymásnak mondani. Először is bocsánat a levélpapírért, egy papírterítőre írok. Veszek majd jegyzettömböt, de attól tartottam, ha nem válaszolok most rögtön, akkor később nem is fogok.

Az igaz, hogy nem igazán akartam elmenni a találkozóra. Anyám kerek perec megmondta: vagy találok valami elfoglaltságot, vagy mehetek a sarki kisboltba dolgozni, mert hallotta, hogy keresnek embert. Na, oda biztosan nem megyek! A hirdetésre a Parisien-ben bukkantam, amit apám néha megvesz, és mondtam anyámnak, hogy szeretnék jelentkezni. Nagyon örült. Szerinte jól írok (mármint jó a helyesírásom), és hogy talán jobban érezném magam attól, ha leírnék mindent, ami most rossz az életemben.

Tavaly elküldött egy pszichiáterhez, de nem sokáig jártam. Elég kedves volt, nem azzal volt a baj, hanem hogy semmi nem hatotta meg, amit meséltem neki. Mintha már mindent tudott volna. Nagyon unott volt a fickó. Felbosszantott. Végül nem mondtam neki semmit. Még akkor sem változtatott a hozzáállásán, mintha ő is tudta volna, hogy egy nap elnémulok. Úgyhogy nem mentem többet. Anyám síkideg volt. A szüleimmel élek Villejuifben. Anyám ápolónő a Fresnes börtönben. Nagyon szereti a munkáját. Apám rajzot tanít felső tagozatban. Igazából két jó fej szülőm van, nem ezzel van baj.

Önnek, aki a dühével harcol és nekem, aki az ellen küzdök, hogy szét ne verjek mindent magam körül, ki kellene tudnunk jönni egymással. Gondoltam is, amikor a többiek válaszát hallgattam, hogy milyen baromira lehangoló mindenki. Ön miért dühös? Hogy őszinte legyek, nem keltett ilyen benyomást. Ön volt az egyetlen, aki mosolygott Estherre. Ön volt az egyetlen, aki jegyzetelt. Amikor Esther feltette e-mailben a gyilkos kérdést, hogy mi ellen küzdök, nem gondolkodtam rajta. Nem is hiszem, hogy megértettem a kérdést. Vagyis inkább azt gondoltam, hogy jó kis trükk. A találkozón ez jutott hirtelen az eszembe: „a késztetés ellen, hogy mindent tönkretegyek”. Még én is meglepődtem. Esther bizalmat kelt bennem, megnyugtat a mosolya. Valójában éppen ez kellett ahhoz, hogy válaszolni tudjak, hogy egyszeriben kijöjjön belőlem. Azt is megmondom őszintén, hogy nem találtam önt öregnek. Számomra nem ilyen egy idős ember.

Akkor hamarosan ismét hallunk egymásról!

Samuel

Jean Esthernek

Párizs–New York, 2019. február 6.

Kedves Esther!

Beleegyezik, hogy levelezzünk? Nicolas Esthovernek írtam még. Majd megtudja, miért éppen neki, amikor a megállapodásunk szerint megkapja a neki küldött levelem másolatát – valószínűleg amikor visszatérek New Yorkból. Kihasználom az időt a repülőútjaimon. A Téléphonie et Digital cég ügyvezető igazgatója vagyok, évek óta rengeteget utazom. Főleg nagy szervezetátalakítási projektekben és új piacok felkutatásában veszek részt nemzetközi szinten.

Vajon mi ütött belém, amikor beiratkoztam erre a tanfolyamra? Tényleg szükségem volt egy újabb kötöttségre a napirendemben? Nyilván nem. Amikor elolvastam a hirdetését, eszembe jutottak a levelek, amelyeket Manine, az anyai nagymamám küldött nekem, amikor Dijonban bentlakásos iskolába jártam. Beszámolt a Párizsban történt eseményekről és a kedvenc ügyfeleiről. Különösen szeretett mesélni a römipartikról, amelyek ökölharccal végződtek, ha Joséval volt párban, vagy ha Linda Sylvie-vel játszott. Az estéi többoldalas beszámolókra adtak alkalmat, amiken nagyon jól szórakoztam: „Nem fogod elhinni, hogy ez a fajankó úgy dobta be a pikk királyát, mint egy nagyúr, mintha azt mondaná: »Látod, nem akárkivel van dolgod!«”. „Tudod, nincs mit szépíteni az igazságon, ebbe a Sylvie-be annyi kifinomultság se szorult, mint egy tyúkba.” A nagymamám nagyon rossz kártyajátékos volt, és még velem szemben is utált veszíteni. Ezzel ellentétben az én leveleim alig szóltak valamiről. De nagyon igyekeztem, és valódi örömet jelentett a levélírás. A nyolc év alatt, amíg kollégista voltam, tíz ujjamon meg tudom számolni azokat a heteket, amikor nem kaptam tőle küldeményt. Boldog voltam, hogy találkozhatok vele minden második hétvégén, amikor hazamentem Párizsba. Az anyai nagypapámat nem ismertem, még születésem előtt meghalt. A nagymamám keveset mesélt róla, csak annyit mondott, hogy derék, kedves ember volt, de az a fajta, aki inkább a zongorát húzza közelebb, mint hogy a zongorapadot tolná előrébb. A nagymamám gyűjtötte az effajta kifejezéseket. Egy nap időt kellene szakítanom, hogy visszakeressem és összeírjam őket.

Jó tanuló voltam. A szüleimnek magától értetődő volt, hogy a legrangosabb párizsi üzleti egyetemre, a HEC-re megyek. Be is kerültem. A szüleim szerencsések voltak, mert sem én, sem fivéreim, sem nővéreim nem okoztunk nekik túl sok fejfájást. Szófogadó fiatalember voltam. A tanulmányaim után egy telefontársaságnál kezdtem dolgozni, aztán egy másiknál, amely új technológiai vívmányokra szakosodott, és végül jött a Téléphonie et Digital. Az üzleti tervek, módszerek, pénzügyi mérlegek, a bérszámfejtés és a termelési költségek elismert szakértője lettem. Gyorsan haladtam felfelé a ranglétrán. Jól éreztem magam a bőrömben. Mint amikor a kaszinóban nyerősorozata van az embernek. Csak odadobtam a játékasztalra a pénzt, és minden alkalommal nyertem. Arnaud és Pascal, a két cégalapító teljesen megbíztak bennem. Az idő tájt az üzleti verseny nem volt olyan kemény, mint manapság, és rengeteg pénzt fektettek be. Nagyon bőkezűen bántak velem. Volt üzleti érzékem, és minden bizonnyal egy szerencsecsillag ragyogott a fejem felett. A pénz lázba hozott, a siker önbizalmat adott, a nők körberajongtak, a férfiak tiszteltek. Be kell valljam, ez az egész felhajtás körülöttem megrészegített. A nap végén mindig elmondhattam magamnak, hogy nem tudnak átverni, van fogalmam a pénzről, de persze ez nem volt igaz. Fejjel mentem a falnak, és örömmel követtem el folyamatosan ugyanazt a hibát. A cég hamarosan nyereséges lett. Kidolgoztatták velem a belemet, minden piszkos munkát nekem kellett elvégeznem. Számítanak rám, folyton ezt mondogatták, és ez hízelgő volt. Erre álszerényen csak annyit mondtam, hogy „senki sem pótolhatatlan”, de minden tőlem telhetőt megtettem, hogy pótolhatatlan legyek. Erre volt szükségem ahhoz, hogy úgy érezzem, élek.

Annál jobban nem is árulhattam volna el a nagymamámat, mint akivé lettem. Teltek-múltak az évek, valami elillant belőlem, de hogy pontosan mi, azt nem tudom. Egyre közömbösebb vagyok az emberek és az események iránt, akárhogy küzdök is ellene. Szeretném, ha újra örömömet lelném az írásban. Azt gondolom, a leírt szavak segíthetnek jobban érezni magam. Vagy legalábbis, hogy tudjam, mit akarok, és hogy megértsem, mit várok magamtól.

Mit is írhatnék még, Esther? Túl sokat dohányzom, túl sokat iszom, az orvosi leleteim nem túl fényesek, de nem érdekelnek. Vagy úgy teszek, mintha nem érdekelnének.

Várom a válaszát!

Szívélyes üdvözlettel:

Jean Beaumont

A JFK repülőtéren egy sofőr várja Jeant, hogy elvigye a Hyattba. Nincs egyetlen vesztegetni való perce sem. A huszadik emeleten lévő szobájában kikapcsolja a légkondit, lerakja a bőröndjét, lezuhanyozik, tiszta inget vesz, miközben ellenőrzi a naptárját a laptopján. A repülőgépen néhány órával azelőtt jegyezte fel a találkozók időpontjait, de máris kimentek a fejéből. Már nem nyomtat ki semmit. Azon tűnődik, ez vajon a kora miatt van-e, vagy a motivációja miatt, amely napról napra egyre csökken, vagy a memóriája gyengül – de egy ötvenhárom éves még nem annyira öreg, próbálja megnyugtatni magát. Az ablakon keresztül egy pillantást vet a szeme elé táruló látványra, a teljes pompájában látható Central Parkra. Ideje indulnia. Becsukja maga mögött a szoba ajtaját. Ha tehetné, most úszna néhány hosszt a medencében. Amikor kiér, cigarettára gyújt, megpillantja a sofőrjét, aki néhány méterrel odébb várakozik.

Jean Beaumont-nak már minden nagyváros egyforma. Szürke aszfaltburkolatok, sűrű forgalom, a levegőszennyezettségi csúcsidők, az ajánlott óvintézkedések, az időjárási előrejelzést mutató kijelzőtáblák, egyre több reklámképernyő az utcákon és a kirakatokban, szirénák vijjogása, és fák, amelyek azon tűnődnek, hogy mi a fenét keresnek ott. A nagyvárosok lakóit is mindenhol egyformának látja. Sietve, a tekintetüket a mobiltelefonjukra szegezik, amelyet úgy szorítanak a markukban, mintha már a testrészük lenne, a fülükben fülhallgató. Nagy fürtökben özönlenek ki a metrókijáratokon és az irodákból, hogy toronyházakba és üzletekbe tömörüljenek. Amikor leszáll az este, ugyanígy, csak éppen ellentétes irányba sietnek. Jean már leszokott a gyaloglásról. A sofőrje árnyékként követi. Az autó ugyanolyan cégtáblák mellett halad el, mint bármelyik más huszonegyedik századi városban. Az üzlettársai ma este egy új étterembe viszik vacsorázni, és nagyon büszkék, hogy sikerült asztalt foglalniuk. Az első üzleti útjai előtt megfogadta, hogy két nappal mindig meghosszabbítja a tartózkodását, hogy körül tudjon nézni. Egyedül. Úgy tervezte, hogy sétálgat, tömegközlekedéssel utazik, csak úgy véletlenszerűen beül egy-egy kávézóba. Soha nem tett semmi ilyesmit. Fiatalemberként könnyen elboldogult egyedül is, de manapság már nem így van. Jean Beaumont most már másra hagyatkozik.

Elindul a kocsija felé, majd hirtelen megfordul, és visszamegy a szállodába. A kabátja belső zsebéből elővesz egy borítékot, és átadja a portásnak. Küldje ezt el Esther Urbain részére Franciaországba, elsőbbségivel!