T. Sachsen

Friedrichstadti történetek No. 2

Arc nélkül

© 2021 T. Sachsen

Korrektor: Siklósi Katalin

Borítóterv: T. Sachsen

Minden jog fenntartva. A kiadó írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

ISBN 978-615-82072-1-8

A sorozat kötetei:

Az akasztott ember

Arc nélkül

Balettpatkány-fogó

I.

1. Hétfő

Helmut egy lakókocsi árnyékában húzta meg magát, a nagy sátrat már előző nap lebontották. Kissé távolabbról A háromgarasos opera nagy slágere, a Cápadal szólt, az öreg Tesch játszotta tangóharmonikán. Helmut rágyújtott volna, de nem akarta, hogy bárki is meglássa. Összehúzta kabátját, egészen a kocsi oldalához lapult, várt. Hogy mire? Egy rakás pénzre vagy csak pár üveg piára? Még nem tudta pontosan. Egyet tudott: ráakadt az aranytojást tojó tyúkocskára… vagyis jelen esetben nevezzük inkább kakasnak.

A fickóval itt lesz találkozója. Helmut persze jóval korábban érkezett, mert az ilyen alakokkal sosem lehet elég óvatos az ember. Kissé előrehajolt, hogy körülnézzen, de nem látott senkit. Visszalépett, de hirtelen úgy érezte, valaki áll mögötte. A következő pillanatban egy kéz a szájára tapadt, majd hideg penge futott végig a nyakán. Szakszerű kéz forgatta, Helmut percek alatt elvérzett. A teste ugyan rángatózott kissé a sárban, haláltusája közben, de egyszer csak nem mozdult többé.

A kéz, amely pár perce a szájára tapadt, megragadta kopott kabátját, úgy vonszolta be a fák közé egy korábban kiásott gödörbe. Az eső már szemerkélt, miközben betemette a testet, és mire visszaért a lakókocsikhoz, addigra úgy folyt, mintha dézsából öntötték volna.

Helmut még melegnek mondható teste nem feküdt túl mélyen, kétásónyi föld, ha került fölé. Az, aki eltemette, mégsem aggódott. Mire a kóbor kutyák kikaparják, addigra már messze jár, és Helmut arca amúgy is felismerhetetlenné vált a ráömlött savtól.

2. Kedd

Annyi bizonyos, hogy Volker Gerhard gyors házassága és annak még gyorsabb érvénytelenítése után nem futott igazán jó köröket. Külső szemlélők, mint például Gertrud Bauer, a friedrichstadti főfelügyelő éles szemű és sokat látott titkárnője, persze azt állítanák, hogy Gerhardnak nem lehet oka panaszra, de Volker számára úgy tűnt, mintha jó ideje egy kiszáradt kút alján üldögélne. Ráadásul félórával ezelőtt még egy hatalmas malomkövet is toltak a kút fölé. Ez valójában csak egy csalóka érzet volt Volker Gerhard részéről, mert tényszerűen semmi ilyesmi sem történt, pusztán az elegáns és hisztérikus Klaus Becker felügyelő újabb mesterkedésének következménye volt a fent nevezett malomkő.

Két héttel korábban bukkantak a pályaudvaron arra a holttestre, ami feltételezhetően a saját lábán érkezett Göppingenből, de arra már nem futotta az erejéből, hogy átszállhasson egy másik vonatra – mindezt a mellényzsebében lapuló jegyekből tudták megállapítani, melyek felett az elkövető hanyag módon elsiklott. A kezdetben ismeretlen holttestet Volker Gerhardnak sikerült azonosítani, akárcsak a gyilkost, aki mellesleg az illető sógora volt és egyben utastárs is. Amíg a holttestnek nem volt neve – a személyes irataitól gyilkosa előre megfontolt és igen rafinált módon megfosztotta, akárcsak a nála levő készpénzállománytól –, addig az ügy Schreiber felügyelőhöz tartozott. Ahogy a nyomozás… mondjuk úgy, sínre került, rögtön Becker vette át az irányítást. A kedd reggeli lapok mind Becker felügyelő ügyességét dicsérték, valóságos dicshimnuszt zengtek róla, és ez volt az a malomkő, ami Volker Gerhard feje fölött eltakarta az eget.

Vagy öt percig járkált fel-alá a folyosón az újsággal a kezében. Nem azt bánta, hogy a neve nem került nyomtatásba, hanem azt, hogy Schreiber helyett Becker virított a címlapon. Igazságtalannak tartotta, hiszen az elmúlt két hónapban ez már a harmadik hasonló eset volt, Volker Gerhardnál pedig betelt a pohár. Az újságot a kukába hajította, és egyenesen Schreiber irodájába vágtatott.

– Herr Kommissar, a legnagyobb tisztelettel… – kezdte.

A mokány Schreiber egy almát rágcsált, csak intett. Pontosabban le akarta inteni az érzelmi kirohanást, amire a Berlinben született nyomozó, volt gyalogsági őrnagy készült, és amely érzelmi kirohanások rendszerint ezekkel a szavakkal kezdődtek.

Volker csodálkozva nézett Schreiber kerek képébe, és mivel szóban ellenkezni nem mert, egyszerűen kiviharzott, de jól bevágva maga mögött az ajtót. Annyira, hogy még a titkárnő is felkapta a fejét.

Volker úgy érezte, mindjárt megfullad. Muszáj volt valahogy kijutnia az épületből, ami a fejére akart dőlni, és futni, amíg a lába bírja.

Ez a drámai kirohanás azonban mindössze kétutcányit tartott, mert váratlanul elé került egy fekete Mercedes, ami el is ütötte. Bár Volker a fenekén landolt, a bal térde igencsak megsínylette a találkozást. Szinte még fel sem fogta, mi történt, amikor a sofőr kiszállt és felé sietett.

– Istenem! Nem esett baja? – hajolt közelebb egy dúskeblű vörös.

Volker csillagokat látott a fájdalomtól, de még így is azonnal felismerte, és nem volt nagy kedve az emlékezetes kékrókaboa tulajdonosával, von Strum kebelbarátnéjával közelebbi ismeretségbe kerülni. Mellesleg a hölgy jelenleg nem viselte a kiegészítőt, amiről Volker Gerhard annak idején beazonosította, de a nyomozó számára ez az attribútum már végleg a vörös hajú nő személyéhez tapadt.

– Semmi baj, az egész az én hibám – magyarázta, miközben feltápászkodott, majd minden erejét összeszedve és az épség látszatát keltve indult volna tovább, de a térde beadta a kulcsot. Hajszálon múlt, hogy ne kössön ki ismét a járdán, kénytelen volt megkapaszkodni a feléje nyújtott női kézben.

– Az lesz a legjobb, ha velem jön – ajánlotta a kékrókaboa, aki sokkal rémültebbnek látszott, mint az indokolt lett volna.

Volker végül elfogadta a felajánlást.

Nem sokkal később egy modern bútorokkal berendezett hatalmas helyiségben találta magát, amit mások szalonnak neveztek volna. Volker csak egy pályaudvaron felejtett magazinban látott hasonló enteriőrt, mert az általa ismert összes háztartás anyagi vagy érzelmi okokból ragaszkodott a ’20-as, ’30-as évek stílusához, vagy a hatalmas, masszív, biztonságot sugárzó császári divathoz. Számára éppen ezért kissé idegennek hatott a vese formájú, filigrán lábakon álló dohányzóasztal, a vékony karfájú fotel, amely inkább kínzóeszközre emlékeztette, mint kényelmet kínáló bútordarabra. A világos színű bársonykanapé szélén kuporogva igencsak zavarban volt. Érezte, hogy csöppet sem illik ebbe a környezetbe – mellesleg nem is nagyon vágyott ide.

Miközben Volker a berendezést tanulmányozta, a kékrókaboa izgatottan mesélte a történteket a modern szalon tulajdonosának, egy rideg szőkének, aki annyira fagyos volt, mint azok az éjszakák az orosz fronton, melyekre Volker Gerhard még élénken emlékezett.

Volker néma statisztája volt a jelenetnek, egyrészt a bal térdébe olykor belenyilalló fájdalomtól, másrészt a felismeréstől, hogy igen cifra helyzetbe került. Így volt alkalma a két barátnőt alaposan megfigyelni, miközben ő maga igyekezett észrevétlen maradni.

Ezek ketten szinte mindenben különböztek egymástól. Volker csak napokkal később tudta meg, hogy az egyetlen közös pont az életükben Berlin. Mindketten ott laktak a háború előtt, és ezek az emlékek kovácsoltak olyan szoros köteléket, hogy a köztük levő kapcsolatot barátságnak lehetett nevezni.

A kékrókaboa telt, formás idomaival sugárzott az élettől, kékes-lilás, kockás szövetből készült elegáns, háromnegyed ujjas nyári kosztümje feszesen tapadt testére. Vörös haja hatalmas hullámokban tekergett a vállán, és kacér, lila kalapot viselt, amely színben tökéletesen egyezett a kosztümkabát bársonygallérjával. Még kézitáskájában is volt valami érzékien csábító. Mint kiderült, Mathildének hívják, lágyan búgó hangja kissé felcsúszott, amikor a baleset részleteiről számolt be barátnőjének.

A rideg szőke – Helga – viszont vékony volt, sovány, mint a fotómodellek a régi újságok lapjain. Vállig érő, fakó szőke hajának enyhe hullámok igyekeztek lágyabb formát adni. Arca merev, Volkerra furcsa, felsőbbrendű pillantásokat vetett, amitől a férfi még kényelmetlenebbül érezte magát. Fekete kosztümöt viselt és fehér blúzt – ettől megjelenése egészen hivatalossá vált –, és úgy ült a kanapé szélén, mint egy szobor, formás lábai tökéletes párhuzamosokat alkotva pihentek kissé oldalra dőlve.

– Ha Friedrich ezt megtudja, szörnyen dühös lesz! – nézett a kékrókaboa kétségbeesetten a rideg szőkére.

Volker, ha nem lett volna ilyen szorult helyzetben, talán el is mosolyodott volna. „Ó, tisztelt asszonyom, ez a kis gázolás semmiség Ludwighoz és a bokszmeccshez képest!” – gondolta.

Helga rideg tekintete ismét a vendég felé fordult.

– Ez csak rajta múlik – jegyezte meg. Úgy hangzott, mint egy disszonáns moll dallam. Hiába is festette az ajkait vörösre, a belőlük áradó alt tónus jeges szélként mart Volker Gerhard csontjaiba. – Herr Gerhard, mint rendőrtiszt, bizonyára lesz olyan udvarias, hogy megőrzi egy hölgy titkát.

A kékrókaboa könyörgőn pillantott a férfira, akit elgázolt.

– Ez természetes – vágta rá gyorsan Volker.

„Csak húzok egy strigulát a többi mellé.”

Egy fiatal szobalány nyitott be, majd betolta a zsúrkocsit. Kávét szolgált fel, aztán gyorsan távozott. Sem a sötétbarnás, forró folyadék, sem a tálra helyezett sütemények nem oldották a háziasszonyból áradó ridegséget. A kékrókaboa azonban megkönnyebbülten kortyolt bele a csészéjébe, és hogy idegességét levezesse, fél tucat süteményt is elfogyasztott.

– Maga nem kér, Herr Gerhard? – mutatott a rideg szőke a süteményestál felé. Ezt a Herr Gerhardot úgy mondta, ahogy egy jégtörő repeszti a hatalmas jégtáblákat a vízen. Meglehet, kedves gesztusnak szánta, de Volker számára mégis úgy hangzott, mintha hajnali kivégzésre vezényelnék.

– Nem, köszönöm – válaszolta kurtán. Szeretett volna már máshol lenni, és csak remélte, hogy nem toppan be a rideg szőke férje. Inkább rágyújtott volna, de nem mert egy ilyen exkluzív környezetben, és főleg egy ilyen háziasszony jelenlétében. – Nem is zavarok tovább – állt fel, és az ajtó felé sántikált, amerre a szobalány is távozott.

Néhány udvarias közhely után Volker Gerhard végül sikeres visszavonulást hajthatott végre. És ahogy az utcán sétálva a felhős égre tévedt a tekintete, azon töprengett, mennyivel kellemesebb lesz Schreiber irodájába visszaoldalogni és elnézést kérni, mint ezzel a nővel társalogni.

Mintha semmi sem változott volna. Schreiber az asztalnál ült és egy almát evett. Nyilván egy másik alma volt, ha nem a harmadik vagy negyedik. Érdeklődve nézett a sántikáló Gerhardra, aki katonásan kihúzta magát.

– Elnézést, uram, amiért tiszteletlen voltam! – mondta a szokásos hangnemben.

Schreiber alaposan megrágta a szájában levő falatot.

– Értem én! – szólalt meg az evés végeztével, és ez egyúttal azt is jelentette, hogy szemet huny a kihágás felett. – És higgye el, ha változtathatnék rajta, meg is tenném! De amíg ez nem történik meg, maga éppúgy jó képet vág az egészhez, mint én. Megértette?

– Megértettem, uram! – vágta rá Volker.

Schreiber végigmérte a nyomozót.

– Mi történt magával? Elütötte a frankfurti gyors?

– Nem, uram, megbotlottam.

– Á! – bólintott Schreiber, mintha elhinné. – Nos, akkor Jäger és Andersen kíséretében látogassa meg dr. Wolfnert! Ez parancs!

Volker Gerhardnak nem esett nehezére engedelmeskedni, amúgy is ideje volt egy pohárral felhajtani a doktor konyakjából.

Mathilde már félórája is, hogy elment. A szobalány bekukkantott, de Helga Platte intett, hogy menjen ki. Az ajtó szinte hangtalanul csukódott be. Helga kifejezéstelen arccal meredt maga elé hosszú percekig. Az idő számára megállt, nem voltak percek, se órák. Aztán egyszer csak felállt, és kisétált a szalonból, egyenesen fel a hálószobájába.

A szobalány kihasználva a hirtelen adódott lehetőséget gyorsan eltüntette a tízórai nyomait a szalonból, majd a folyosó végén leskelődött. Frau Platte mindig is különösen viselkedett, a szobalány kíváncsi volt, mikor bújik elő. Arra mondjuk jobban, hogy mit csinálhat odabent.

Helga Platte bezárta maga mögött az ajtót, a kulcsot viszont a zárban hagyta. Ha valaki leskelődni akar, bizony nem látna túl sokat. Leült a pipereasztalhoz. Végigtapogatta az asztalka alsó lapját, ahol megnyomott egy gombot. A hátsó oldalon előugrott egy kis fiók. Pár fénykép volt benne, levelek és egy apró tárgy, ami szinte elfért a tenyerében. Magához vette és szertartásosan végignézte a megsárgult emlékeket. Az arca teljesen megváltozott, vonásai lágyabbá váltak, tekintete elhomályosult az előtóduló érzelmektől.

– Wilhelm! Drága Wilhelm! – suttogta, miközben végigsimított egy fotón. Az egyenruhás férfi zavartan mosolygott a kamerába, és kusza betűkkel annyit írt a hátlapra: „Örök szerelemmel az én Helgámnak! Wilhelm”.

Helga Platte kezében remegni kezdett a fénykép. Letette, majd felemelte az apró tárgyat. Finom csókot lehelt rá.

– Anya! Hazajöttem! – kiáltotta egy vékonyka hang.

Helga riadtan kapta fel a fejét. Gyorsan visszahelyezett mindent a fiókba, és becsukta.

– Jövök, kicsim! – szólt, és elindult az ajtó felé. – Egy pillanat!

Ortrud Dehner főnővér éppolyan félelmetes és könyörtelen volt beteghez, ápolóhoz, nővérhez és orvoshoz egyaránt, ahogyan azt a neve is sugallta. Először 1916-ban öltötte magára a keményített kórházi ruhát, ami azóta sokat változott, ahogyan Fräulein Dehner testalkata is – ebben kissé hasonlított Göringhez, másban szerencsére nem. 1916-ban még karcsú, kívánatos teremtés volt, de a ’30-as évekre kezdett kerekebb formákat ölteni – filozófiai értelemben úgy is mondhatjuk, hogy sokat fejlődött, annak tekintetében, hogy a gömbforma maga a tökéletesség, ahogy Platón a Lakomában… de ez nem tartozik ide. Ez a fejlődés a háború után megállni látszott, az utóbbi pár évben azonban szerencsére folytatódott.

Ortrud Dehner keményített főkötővel és fehér kötényben, ami alól szerényen kandikált ki a zöldes, hosszú ujjú ruha, úgy vágott utat magának a folyosón, mint páncélos hadosztály az Ardennekben. A hasonlat egyébként egyáltalán nem volt túlzó, mert a Fräulein által használatos keményítőtechnika eredményeként öltözéke páncélszerű védőréteget képezett mindazokkal szemben, akik esetleg könnyűvérű, kacér kis nővérkének tartották volna – bár ilyen személyről dr. Wolfner egyáltalán nem tudott. Még az éltes korú Hensel professzor sem merte egyméteres távolságon belül megközelíteni, és mindig egy gyakornokot küldött maga helyett, ha hivatalából kifolyólag valami dolga akadt Fräulein Dehnerrel.

Szóval, a főnővér végigcsattogott a folyosón, pontosabban csak a feléig jutott, amikor megpillantotta az ablakból az épület felé sántikáló Gerhard nyomozót, akit a kollégái kísértek a hátsó udvar irányába, vagyis a kórbonctanhoz vezető bejárat felé.

Fräulein Dehner azonnal útvonalat módosított, az ápolókat később is ráér kioktatni, de Gerhard nyomozóért nagyon aggódott. A csapott vállú, kölyökképű Volker Gerhard pár hete lopta be magát a szívébe, amikor áramszünet alatt végigtáncolt vele a folyosón, miközben a Kék Duna keringőt dúdolta. Bár Volker nem volt olyan magas, mint a Dehner körül annak idején legyeskedő tisztek, de kétségtelenül megvolt benne az a valami, ami egy igazi tisztet a többiek fölé emel. Igen, Fräulein Dehner tudta, hogy ez a Gerhard a háborúban őrnagyként szolgált, és ez meg is látszott a férfin.

Volker mentségére legyen mondva a táncot illetően, hogy akkor már volt benne némi konyak és dr. Wolfnert akarta megkímélni az éltes matróna panaszáradatától.

Gerhard már a lépcsőn sántikált lefelé, amikor Fräulein Dehner utolérte.

– Herr Gerhard! Ejnye! Jobban kellene vigyáznia! – kiáltotta, majd finoman oldalra lökte az óriásméretű Swen Andersent, a szikár Kurt Jägernek azonban még sikerült időben félreugrania.

– Inkább dr. Luschert kellene meglátogatnia – magyarázta, és gyengéden felfelé vonszolta Volker Gerhardot. – Majd utána lejöhet dr. Wolfnerhez is – kacsintott cinkosan a férfira.

Gerhardnak innentől nem volt beleszólása az események menetébe, ahogyan másnak sem.

Dr. Luscher éppúgy meglepődött, mint a páciens, de a matrónával még ő sem mert ellenkezni, így alaposan megvizsgálta Gerhard bal térdét.

– Pihentesse pár napig, szerencsére nem súlyos… És adok fájdalomcsillapítót. Ágynyugalmat javasolnék, de a maga esetében, ha jól sejtem, ez nem kivitelezhető – ült vissza az asztalhoz dr. Luscher, majd írni kezdett.

Dehner főnővér bólintott, de azért szükségét érezte annak, hogy közbeszóljon.

– Esetleg egy térdszorítót kiutalhatna a számára – javasolta.

– Ó, igen! Térdszorító! Köszönöm, Fräulein – intett dr. Luscher.

Volker nem akart se térdszorítót, se fájdalomcsillapítót, de már kezdte megszokni, hogy ez a nap nem arról szól, mit akar, vagy mit nem. Különben is ezzel a térdszorítóval már tényleg úgy festene, mint egy lelencgyerek, mármint olyan szerencsétlenül… mondjuk, pont úgy is érezte magát.

– A csatahajó megint lecsapott Gerhard nyomozóra – kuncogott a barna hajú, szeplős Else. – Szegény férfi, nem tudta, mit szabadít magára, amikor táncba vitte!

Szélesre tárta a kórterem ablakát, hogy a betegszagú levegő kiszellőzzön. Egyébként Else nevezte el csatahajónak Dehner főnővért, amivel nagy sikert aratott a betegek és ápolók körében.

– Nem hiszem, hogy szerelmes lenne, inkább csak udvariasságból kérte fel – válaszolta Ruth, miközben az egyik beteg paplanját igazgatta. – Herr Gerhard mindenkivel udvarias, azokkal is, akikkel nem kellene.

Else egyetértett, de mivel éppen egy párnát rázott fel, csak bólintott.

– Gerda! – kiáltott a következő pillanatban vidáman a folyosón elhaladó másik nővér felé.

– Tessék? – lépett vissza a fiatal nő egy gyógyszeres üvegcsékkel megrakott tálcával.

– A csatahajó megint lecsapott Herr Gerhardra! – újságolta Else.

Gerda megvonta a vállát és egykedvűen továbbsétált.

– Hagyd! – legyintett Ruth. – Olyan, mint egy savanyú uborka – súgta. – Folyton lógatja az orrát, pedig hárman is futnak utána.

Else abbahagyta a párnaigazgatást, és gyorsan a Ruth melletti ágynál termett.

– Tegnap levelet kapott. Láttam! – suttogta. Ez persze nem volt igaz, nem látta, de a portás mesélte, aki átvette Gerda Drossbach helyett azt a bizonyos küldeményt. – Egy képeslap volt Frankfurtból. Az állt rajta… – még közelebb hajolt a barátnőjéhez. – Szerelmem, hamarosan találkozunk! Már úton vagyok. Várj türelemmel! Abaelard

Ruth tekintete felcsillant.

Egy titkos imádó!

– A képeslapon egy hatalmas épület volt, rajta Persil felirat, előtte autók. Vajon mit jelenthet mindez? – folytatta Else.

– Lehet, hogy meg akarnak szökni – jelentette ki Ruth jelentőségteljesen.

Herr Klapp, akit vakbélgyulladással hoztak be, és akinek a feje felett ez az érdekfeszítő társalgás folyt, szelíd mosollyal az arcán figyelte a két fiatal teremtést. Mindig is nagy csodálattal adózott annak, hogyan tudják a nők túlbonyolítani a dolgokat, beleértve a feleségét és a lányait is. Herr Klapp pontosan tudta, mi történt: a férfi lekapta a képeslapállványról az első, kezébe akadó darabot, megírta az üzenetet és feladta, ennyi! Csak egy nő képes arra, hogy rejtett üzenetet lásson egy képeslapfelirat vagy egy véletlenül ejtett tintapaca mögött.

Volker, miután a bőrből és fémből készült térdszorítótól megszabadult, a hamburgi Schäffer főfelügyelő telefonját várta, akivel igen szoros, mondhatni baráti viszonyt ápolt a bűnözők helyváltoztató életmódjából kifolyólag. Ezért egyből felkapta a kagylót, ahogy megcsörrent mellette a készülék.

– Gerhard!

– Helga Platte vagyok – mondta a jeges alt. – Akinek nem evett a süteményéből. Ugye emlékszik?

Volker megborzongott, majd hirtelen felpattant és kissé még meg is hajolt.

– Igen, Frau Platte!

– Szeretném, ha ma este meglátogatna. Bizalmas ügyről lenne szó – folytatta a rideg szőke. – Este kilenc megfelel?

– Igen, Frau Platte! – vágta rá Volker, át se gondolva.

– Akkor várni fogom, Herr Gerhard! – a vonal megszakadt.

Szinte még le sem tette a kagylót, mire a készülék újra csörögni kezdett. Schäffer volt, Gerhard figyelmét így az előtte fekvő akta kötötte le, és nem láthatta a többiek arcán szétterülő széles vigyort.

Jonas Hanke, porondmester és erőművész egyben – egy olyan kis cirkuszban, mint a Heinrichsdorff, mindenki több szerepet vitt – egyáltalán nem akart megállni ebben a Friedrichstadt nevű városkában, sőt, még Göppingent sem tartotta volna elég jónak, esetleg Stuttgarttal kiegyezett volna. A felesége azonban, Maria, aki már a háború előtt is híres jósnak számított, a szokásos kártyavetés során azt az üzenetet kapta odafentről, vagy odaátról – kinek mi tetszik –, hogy itt kell tábort verniük. Ráadásul Rufus, a teve is megmakacsolta magát, és nem volt hajlandó egy tapodtat sem tovább menni. Mit volt mit tenni? Hanke álljt vezényelt a város mögötti vásártéren, és kora délután neki is láttak a két napja lebontott sátrak ismételt felállításának.

Az öreg Georg Tesch az egyik lakókocsi árnyékában üldögélt kényelmes kis székén, egy új dallamot próbálgatott, amit Paula Ohlendorf mutatványához szánt zenei aláfestésnek. A fiatal, mindig mosolygó Paula egy lassú, szomorú dalt kért a kötéltánchoz, amihez már meg is varrta új, fekete tüllből és szaténból készült jelmezét, melyen pénzérme nagyságú ezüst flitterek csillogtak.

Úgy látszott, hogy a munka oroszlánrésze Hankéra, Paula ikerbátyjaira és a két zsonglőrre marad. A nagy Antonini – civilben Willy Stubbe – rangján alulinak tartotta az ilyesmit, és annak ellenére, hogy kiváló illuzionistának bizonyult a porondon, egyébként igencsak kétbalkezes volt, így senki sem bánta, ha távol marad. Számba jöhetett volna még a három zenebohóc, de egyikük, az a Günther, valahogy mindig elpárolgott, ha munka adódott. A másik kettő, Glatzel és Bürger, pedig együtt sem tettek ki egy férfiembert, de azért szorgosan lábatlankodtak Hanke körül. Több hasznukat venné, ha inkább a városban ragasztanák ki a plakátokat, hiszen Maria már félórája visszatért a városból, megszerezte a szükséges engedélyt a rendőrségtől.

Rufus csendesen rágcsálta a szájában levő növényi szárakat, közben a serényen dolgozó embereket nézte, és sehogy sem értette, minek bontották le azt a sátrat, ha most megint felállítják. Teveésszel ez a tevékenység teljességgel felfoghatatlan volt és értelmezhetetlen! Egyébként bármit is állítottak róla, Rufus a frankfurti állatkertben látta meg a napvilágot, és négy hónapja került a Heinrichsdorff Cirkuszhoz mint attrakció és plusz bevételi forrás – fotó a tevével 1 márka, tevegelés 2 márka. Rufus beleharapott a kövér fűcsomóba, és jóízűen rágcsált tovább. Amíg azok az idegesítő pudlik nem kezdenek körülötte csaholni, addig legalább nyugodtan csámcsoghat ezen az ízletes falaton.

Mathilde kibontotta magát a fűzőből, ami segített megtartani a karcsúság viszonylagos látszatát. Friedrich szerint ez abszolút felesleges, mert a nő teste úgy tökéletes, ahogy van, de megtanulta, hogy szépészeti dolgokba ne szóljon bele. Jelenleg éppen vetkőző feleségében gyönyörködött, aki egyetlen pillantásával képes volt húsz évet fiatalítani rajta. Megpödörte hetyke kis bajszát, majd végigsimított keskeny kecskeszakállán.

– Helga néha olyan furcsán viselkedik – mondta a nő, miközben magára öltötte a köntösét, majd leült a fésülködőasztalkához. – Ma például szentül megígértette velem, hogy gondját viselem a kis Wilhelmnek, ha történne vele valami. Az a szörnyeteg halálra gyötri szegényt! – fordult egy pillanatra hátra, majd feltűzte a haját.

– Talán mégis jobb volna, ha elválnának – jegyezte meg Friedrich, majd a felesége mögé lépett, és megcsókolta a nyakát.

– Azt hiszem, Wilhelm miatt nem akar elválni. A fiúnak apára van szüksége – folytatta Mathilde. Kinyitott egy dobozt, és krémet kent az arcára.

– Platte nem egy tipikus mintaapa – válaszolta Friedrich.

– Igen, de Helga nincs abban a helyzetben, hogy válogasson.

Mathilde pontosan tudta, hogy nem mindenki olyan szerencsés, mint ő, hiszen sikerült egy engedékeny férjet kifognia, aki még mindig fülig szerelmes belé. Persze mindkettőjüknek megvoltak a maga apró kis kilengései, de talán éppen ez tartotta őket össze – mármint az, hogy mindketten viszonylagos szabadságban éltek.

– Reggel nem is mondtad, hogy ma találkoztok – nézett a tükörbe gyanakodva a férj.

– Véletlenül futottunk össze – rebegtette meg a pilláit Mathilde, aztán hirtelen meggondolta magát. – Be kell vallanom valamit – fordult bűnbánó arccal a férfi felé. – Ma elvittem a Mercedest. Nem tudtam ellenállni! – Könyörögve nézett a férjére, aki már mindent tudott a sofőrtől. Még vacsora előtt vallatta ki.

– Túl gyorsan hajtasz, nem szeretem, ha egyedül vezetsz! A végén még elütsz valakit, Mathilde! – rótta meg Friedrich az ő kis feleségét, de egyáltalán nem volt dühös.

– Igen, tudom. Igazad van! Nem fordul elő többé! – Mathilde oldalra fordította a fejét.

Friedrich felemelt egy pamacsot az asztalkáról, és gyengéden letörölte a nő arcáról a krémet.

Volker Gerhard arra gondolt, hogy Frau Platte valami privát nyomozással akarja megbízni, mellesleg ez volt ez egyetlen észszerű feltételezés. Az éjszakás Schröder káplár segítségével kiszámította, hogy jelenlegi tempójában egy szolid félórás séta lesz az út. Nyolcig elpiszmogott a jelentéssel, amit másnap reggel kellett volna leadnia, aztán magára kanyarította zakóját. Kezében a kalapjával leballagott a lépcsőn, intett az ügyeletesnek a bejáratnál, majd kisétált az épületből.

Kilenc előtt pár perccel ért a ház elé. A bejárati ajtó szinte ugyanabban a pillanatban nyílt ki.

– Már vártam – tárta ki az ajtót Helga Platte. – Jöjjön!

Az egész épületben félhomály honolt, csak itt-ott égett egy-egy gyenge fényű asztali lámpa. Volker követte a nőt a modern berendezésű szalonba, ahol már délelőtt is járt.

– Üljön le, kérem – mutatott a nő a kanapéra.

Volker engedelmesen lekuporodott a szélére.

Helga Platte lassú léptekkel sétált ahhoz az asztalkához, melyen különböző röviditalok sorakoztak.

– Kér valamit? Egy konyakot?

– Nem, köszönöm – válaszolta Volker.

A nő váratlanul megfordult, a kezében egy kisméretű revolvert tartott, amit egyenesen a férfira szegezett. Mások talán pánikba estek volna, de Volker Gerhard inkább megnyugtatónak találta a helyzetet, mert ez mindent megmagyarázott. A ridegségét, a meghívást és a félhomályban úszó díszletet.

– Meg se lepődik? – kérdezte Helga Platte, majd közelebb lépett.

Volker nem válaszolt, csak várt. Várt, hogy a nő meghúzza a ravaszt. Nem tudta magának megmagyarázni, miért, de abban a pillanatban úgy gondolta, ennek így kell lennie.

– Nem emlékszik rám, igaz, Herr Gerhard? – Helga gúnyos fölénnyel ejtette ki a férfi nevét.

– Sajnálom, Frau Platte, de nem – mondta csendesen Volker, mint aki már beletörődött a végzetébe. Nem érdekelte az sem, hogy a nő szerint mit követett el, csak várta, hogy végrehajtsák az ítéletet.

– De a férjemre csak emlékszik? Wilhelm Dietrichre? Barátok voltak, vagy nem?

Wilhelmre Volker pontosan emlékezett, együtt vonultak be. Dietrich hadmérnök volt, és Volkernak annyit sikerült kideríteni, hogy Berlinben halt meg az ostrom alatt.

– Igen, Wilhelm a barátom volt.

– Ne merje a szájára venni a nevét, maga szemét! – rivallt rá a nő. – Maga miatt halt meg! Ha maga nem beszéli tele a fejét és nem szerez hamis orvosi papírokat, nem sorozzák be! Még most is élne! Felfogta egyáltalán, hogy Wilhelm még a saját fiát sem láthatta? Ez is a maga hibája!... Maga ölte meg!

Volker bólintott. Mindez igaz volt. Volker akkoriban sokat beszélt a dicsőséges háborúról, mert még ő is hitt benne, és Volker szerezte a hamis igazolást Wilhelmnek, aki beteges alkata és a nyitott gerinc egyszerűbb formája miatt – ami születése óta csekély mértékben, de nehezítette az életét – nem lett volna alkalmas frontszolgálatra. Volker nem akarta magát mentegetni, de igazság szerint Wilhelm könyörgött a papírokért. Nem volt mit tenni, mint jó barát, Volker elintézte neki a dolgot.

Egyébként nem Helga Platte volt az első, aki gyilkosnak nevezte Volker Gerhardot, már több anya, özvegy és barátnő vádolta hasonlóval. Volker megértette őket, így legalább nevet tudtak adni gyűlöletüknek és fájdalmuknak.

Lassan kezdett felderengeni egy homályos arc is, Helga Gottberg… Igen! Párszor találkoztak! Volkernak úgy rémlett, a nő már akkor sem kedvelte túlzottan.

– Maga tette tönkre az életemet, és maga is hozza helyre! – jelentette ki Helga Platte, majd a férfi homlokának szegezte a revolvert. – Azt teszi, amit mondok, megértette? – hajolt közelebb, majd hirtelen hátralépett. Az ablakhoz sietett, aztán riadtan fordult Volker Gerhard felé. – Megjött!