GION NÁNDOR

Testvérem, Joáb

GION NÁNDOR regényei 8.

Impresszum

Kalota Művészeti Közhasznú Alapítvány
Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Sorozatszerkesztő: Kurcz Ádám István
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Keserü Piroska

© Gion Nándor jogörököse, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 31 7

Támogatónk

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap

és a Magyar Művészeti Akadémia

támogatta.

Idának, nagyon későn, mert ő már meghalt.

I. rész

1

– Megjött a Fehér Ló – mondta Búr, és látszott az arcán, hogy őszintén örül ennek. – Dél körül jött meg.

– Láttad? – kérdeztem.

– Persze hogy láttam – mondta Búr. – Bejött az üzletbe. Dél körül megállt egy Opel Rekord az üzlet előtt, és mindjárt sejtettem, hogy a Fehér Ló érkezett meg. Aztán kiszállt a kocsiból, bezárta az ajtót, és szép lassan besétált az üzletbe.

– Opellal jött? – kérdeztem.

– Opellal – mondta Búr. – Elég jó állapotban van a kocsi. Egész biztosan ezt is el fogja adni.

– Egyedül jött? – kérdeztem.

– Egyedül – mondta Búr. – Tudod, hogy mindig azt mondta, a felesége szörnyen ronda, és ezért sohasem fogja magával hozni, mert nem akarja, hogy meglássuk.

– Miért nem jött a nyáron? – kérdeztem.

– Kórházban volt – mondta Búr. – Júliusban operálták. Elfakadt a vakbele, és azt operálták. Azt mondta, hogy különben olyan mindegy, nyáron is éppen ilyen pocsék idő volt, mint most. Meg azután a naptár szerint még most is nyár van.

Búrnak most már nem lehetett befogni a száját. Mesélt, mesélt a Fehér Lóról, az Opel Rekordról meg a vakbél-operációról. Belepusztult volna, ha nem mondhat el mindent részletesen. Búr egyébként mindennap két óra után megvár engem a városháza előtt, mert egy irányban lakunk, így hát együtt megyünk haza, és az úton mindig elmeséli, hogy aznap mi történt az önkiszolgálóban. Az önkiszolgáló a városházától számítva a második utcasarkon van, a folyó felé, Búr itt dolgozik, ő a főnök helyettese, reggel hattól délután két óráig dolgozik, és mindig tele van mesével, mert az önkiszolgálóban folyton történik valami; az emberek rengeteget lopnak, és ha a kereskedők észreveszik, Búr megpofozza őket, természetesen nem ott a helyszínen, mindenki szeme láttára, hanem bevezetik az illetőt az irodába, amit csak egy függöny választ el az üzlettől, és itt Búr vagy a főnöke – de legtöbbször Búr, mert ő nagyon erős, barna bőrű fiú – megpofozza a tolvajt, hazafelé menet azután Búr részletesen elmeséli nekem, hogy kik loptak, és kiket pofozott meg, és sokat szokott még mesélni egy kereskedelmi utazóról, aki havonta kétszer-háromszor betér hozzájuk, valamikor tagja volt a labdarúgó-válogatottnak, de most már csak kereskedelmi utazó, Búr azt mondja, hogy rettenetesen meghízott, és a haja teljesen megőszült. Én még sohasem láttam, de Búr már annyit mesélt róla, hogy egész biztosan megismerném, ha találkoznék vele az utcán.

Mindig történik valami az önkiszolgálóban, és úgy látszik, Búrnak szüksége van rá, hogy mindezt elfecsegje valakinek, és ezért vár meg engem mindennap a városháza előtt. Megvárt aznap is, amikor a Fehér Ló megjött Németországból, pedig én akkor jóval később érkeztem, mint máskor, mert Joáb I behívatott az irodájába, hogy közölje velem: végleg engem bíztak meg az építkezések ellenőrzésével, és Joáb I mindent nagyon lassan és fontoskodva adott elő, ezért kellett sokáig ott maradnom, Búr mégis türelmesen megvárt, mert belepusztult volna, ha nem ő mondja meg nekem először, hogy megjött a Fehér Ló.

A Fehér Lóval valamikor együtt jártunk iskolába Búr és én. Még elemibe. Aztán a Fehér Ló autószerelőnek tanult, de nem fejezte be, elment külföldre, azt sem tudtuk, hogy hova. Négy évvel ezelőtt jött haza először egy Volkswagennel. Alig ismertem meg, ráncos lett az arca és a homloka, és ha nevetett, rettenetesen megfeszült a bőr az állán. Halványkék vászoninget viselt, az ingre pedig a White Horse Whisky címkéje volt felvarrva, Búrnak meg nekem hozott egy-egy üveg White Horse Whiskyt. Azóta nevezzük őt Fehér Lónak. Főleg a White Horse címke miatt, amely az inge mellére volt felvarrva.

Több mint egy hónapig volt itthon azon a nyáron, megittuk a whiskyt, sokat fürödtünk a folyóban, sokat csónakáztunk és horgásztunk, és a Fehér Ló elmesélte, hogy felvette a nyugatnémet állampolgárságot, megnősült, egy istentelenül ronda nőt vett feleségül, de a nővel együtt kapott egy gépkocsijavító-műhelyt is, ahol tizenhét munkás dolgozik, és állandóan bővíti a műhelyt, úgyhogy minden évben több munkást alkalmaz, ő nem dolgozik semmit, de azért reggel mindig korán kel, hogy ellenőrizze a munkásokat. Meg azt is mondta a Fehér Ló, hogy volt ő angol katona is valahol az Arábiai-félszigeten, azt hiszem, Jemenben. A nyugatnémet állampolgárságot csak később vette fel, amikor már leszerelt.

Jól szórakoztunk azon a nyáron, a Fehér Ló, Búr, a Kovács Pali meg én; mi négyen mindig együtt jártunk fürödni, és este a korzóra meg Joáb II kocsmájába. Egy napon aztán a Fehér Ló eladta a Volkswagent, és visszautazott Németországba. Nem írt nekünk soha még egy képeslapot sem, de attól kezdve minden nyáron hazajött, kocsival érkezett mindig, velünk volt egy ideig, aztán eladta a kocsit, és vonaton visszautazott. És mindig hozott nekünk White Horse Whiskyt, tavaly pedig egy-egy zsebrádiót is, nemcsak Búrnak meg nekem, hanem a Kovács Palinak is.

Az idén nyáron azonban hiába vártuk, és augusztus végén már biztosra vettem, hogy nem is fog jönni. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem örültem meg a jöttének, a Fehér Lóval mindig jól szórakoztunk, és nemcsak azért, mert mindig sok pénze volt, hanem mert igazán rendes fiú, de mégis azt mondtam Búrnak, amikor egy pillanatra elhallgatott:

– Nem értem, miért jött haza ilyenkor. A helyében én az idén ott maradtam volna Németországban.

– A Fehér Ló azt mondja, hogy az idén még nem lesz háború – mondta Búr. – És egyébként is, ő itt külföldi állampolgár, nyugodtan leléphet, ha valami balhé lesz. De azt hiszi, hogy az idén még nem lesz semmi komolyabb balhé.

– Az ő dolga – mondtam. – Én örülök, hogy megjött. Tényleg örülök neki.

– Estére ünnepelünk – mondta Búr.

– Joáb II-nél? – kérdeztem.

– Joáb II-nél – mondta Búr. – Természetesen. A Fehér Ló majd szól a Kovács Palinak is.

Ekkor már Búr utcájában jártunk, látszott a Bilka-féle kocsma cégtáblája, egy sárga malac van felnyársalva ezen a cégtáblán, a malac mellett pedig egy üveg vörösbor áll. Búr alig száz méterre lakik a Bilka-féle kocsmától, és én még el akartam neki mondani, hogy mától kezdve végleg engem bíztak meg az építkezések ellenőrzésével. Szükségét éreztem, hogy ezt minél előbb elmondjam valakinek.

– Voltam ma Joáb I-nél – mondtam.

– Mindjárt gondoltam – mondta Búr. – Amint nem jöttél ki az irodából időben, mindjárt gondoltam, hogy Joáb I nyomorgat. Ő sohasem siet haza. Megjegyzem, az ő helyében én sem sietnék haza. A felesége tegnap is mindenfélét összelopkodott az önkiszolgálóban.

– Tudom – mondtam türelmetlenül. – Mesélted már.

– Persze – mondta Búr. – Egyáltalán nem csodálkozom rajta, hogy nem siet haza. Egy kleptomániás nőhöz én sem sietnék haza, az biztos. Elsején majd megint lesz neki mit fizetni. Szerencsére van miből fizetnie.

– Közölte velem, hogy végleg engem bíznak meg az építkezések ellenőrzésével – mondtam.

– Kosnik nem jön vissza? – kérdezte Búr.

– Nem – mondtam. – Nem akar visszajönni.

– Nagyszerű – mondta Búr. – Legalább nem kell naphosszat az irodában penészedned. Mindig utáltad az irodát. Ezt is meg kell ünnepelni.

– Okvetlenül meg fogjuk ünnepelni – mondtam.

Búrék háza elé értünk. Hosszú, halványzöldre festett épület ez, régi ház, de elég jó állapotban van még, csak a tető hajlott meg mind a két oldalon, és ezért a ház alacsonyabbnak látszik, mint amilyen valójában. Mondtam már Búrnak, hogy ki kellene cserélni a horogfákat, biztos korhadtak már, azért horpadt be a tető mindkét oldalon, és ha új horogfákkal cserélnék ki a régieket, mindjárt jobban mutatna a ház. Szeretem ezeket a nagy, régi házakat, és szeretném, ha minél szebbek lennének. Búr azonban azt mondta, hogy nincs pénzük megjavíttatni ezt a marha nagy épületet – négy szoba van itt, öten laknak benne, ő, a szülei, az öccse és a nagyanyja; Búr az utcai szobában lakik, és sokszor panaszkodott már, hogy éjjelenként a részegek olyan ordítozást csapnak a Bilka-féle kocsmában, hogy nem tud tőlük aludni, minden idehallatszik, mert a Bilka-féle kocsma alig száz méterre van Búrék házától –, csak ketten: az apja és ő dolgozik, nem keresnek annyit, hogy megjavíttathatnák a házat, és így a tető évről évre soványodik.

– Akkor ma este Joáb II-nél megünnepeljük a Fehér Ló érkezését – mondta Búr, amikor a házuk elé értünk. Mindent ezerszer meg akart beszélni.

– Rendben van – mondtam. – Szervusz.

– Fél hétkor – mondta Búr.

– Rendben van – mondtam. – Ott leszek fél hétkor. Szervusz.

– Szervusz – mondta Búr, és végre bement.

Én továbbmentem a vásártér felé, és örültem, hogy egyedül maradtam. Szeretek egyedül járkálni az utcákon. Ha ülnöm vagy állnom kell valahol, akkor utálok egyedül lenni, olyankor bárkivel szóba állok, csakhogy ne legyek egyedül. De ha mozgok, lépkedek, akkor legjobban szeretek egyedül lenni. Emlékszem, már gyerekkoromban is néha órák hosszat járkáltam keresztül-kasul a vásártéren, teljesen egyedül, de amikor kifáradtam, mindjárt kerestem valakit, akivel leülhetek beszélgetni. Most is pontosan így vagyok ezzel. Évek óta mindig egy számmal nagyobb cipőt vásárolok magamnak: 41-es lábam van, de én mindig 42-es cipőt vásárolok, hogy kényelmesen tudjak járkálni. És sétálok is a városban rengeteget. Illetve nem is sétálok, mert nem szeretem, ha az emberek azt hiszik, hogy csak úgy, tétlenül, cél nélkül ődöngök. Mindig úgy teszek, mintha mennék valahová. Kiválasztok egy hosszú utcát, végigsietek rajta, aztán a párhuzamos utcán visszajövök, majd ismét kiszemelek magamnak egy hosszú utcát, és ott is úgy teszek, mintha mennék valahová. Amikor már fájnak a lábszárcsontjaim, megállok vagy leülök valakivel beszélgetni. Bárkivel szóba állok, és hajlandó vagyok bármiről beszélgetni. Ezért az ismerőseim egy része azt hiszi, hogy én egy igazán barátságos fiú vagyok, mert csak úgy leállok velük fecsegni akármiről, mások viszont azt hiszik, hogy egy felfuvalkodott tökfej vagyok, mert az utcán elmegyek mellettük, és még csak nem is köszönök nekik, vagy pedig azt gondolják, hogy nagyon elfoglalt ember vagyok, és ezért sietek mindig valahova. Szeretem, hogyha azt hiszik rólam, hogy elfoglalt ember vagyok, és hogy mindig tudom, hova megyek. Valójában ilyenkor tudok legjobban gondolkodni, hogyha lépkedek, és mozgatom a kezeimet.

És aznap, amikor a Fehér Ló megérkezett, úgy éreztem, csakugyan van miről gondolkodnom. Nem a Fehér Lóról. Mit nekem a Fehér Ló! Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem örültem neki, a Fehér Ló nagyon rendes fiú, mindig jól szórakoztunk együtt, és sokat nevettünk, de engem most más foglalkoztatott. Arról akartam gondolkodni, amit Joáb I mondott. Hogy végleg engem bíznak meg az építkezések ellenőrzésével. Úgy éreztem, hogy ez komoly dolog. Az emberek építenek, meg kell nézni, hogy hogyan építenek. Vigyázni kell, hogy jól és szépen építsenek. Ez nagyon fontos. És nem kell többé folyton az irodában penészednem, és az utcákon sem kell csak úgy céltalanul járkálnom. Sokat járhatok az építőhelyekre, mindenféle emberrel találkozom, és – ezt már észrevettem – ezek a mindenféle emberek egy kicsit félnek tőlem. Valaki mindig rosszul épít valamit, és ezért fél tőlem, és az emberek sok mindent tesznek és mondanak, hogyha meg vannak ijedve. Sokat lehet tanulni a megijedt emberektől.

Akilev mondott nekem nemrégen ilyesmit. Azt mondta, hogy jó annak, akitől félnek az emberek. Azt mondta, az soha sincs egyedül, mert az emberek ragaszkodnak hozzá, és szívesen segítenek neki. Lehet, hogy furcsán hangzik, de Akilev mondta ezt. Ő a rendőrfőnök nálunk. Utálatos egy alak. Nagy, kerek feje van, hosszú, vastag karja, és mindig vigyorog. Különösen Búr utálja. Minden reggel bemegy az önkiszolgálóba, és tíz deka kenyeret kér, holott ezerszer megmagyarázták már neki, hogy negyed kilónál kevesebbet nem adhatnak. De Akilev csak vigyorog, és nem tágít, neki tíz deka kenyér kell. Végül mindig adnak neki negyed kilót, de ő csak tíz dekát hajlandó kifizetni.

Én Joáb II-nél találkoztam vele néhányszor, amíg Kosnikot helyettesítettem. Nagy garázs épül a folyó mellett, nem messze Joáb II kocsmájától. Ha a garázshoz mentem, mindig betértem Joáb II-höz, Akilev délelőttönként itt szokott üldögélni, ilyenkor néha beszélgettünk, és ő mondta, hogy sokra viszi az, akitől félnek az emberek. Bevallom őszintén, nem izgatott túlságosan, hogy mit mond Akilev, és valójában nem is tartottam fontosnak, hogy féljenek tőlem az emberek. Nem vagyok és nem is akarok rendőrfőnök lenni. De nem szeretek egyedül, és már régóta szeretnék valami komoly dolgot csinálni. És már régóta szeretem a szép, nagy épületeket. Örültem, hogy engem bíztak meg az építkezések ellenőrzésével.

Mikor Joáb I két órakor behívatott az irodájába, mindjárt tudtam, hogy ezt akarja közölni velem. Három hete helyettesítettem már Kosnikot.

– Kosnik nem jön vissza – mondta Joáb I.

Tudtam én ezt nagyon jól. Néhány nappal előbb beszéltem Kosnikkal az autóbusz-állomáson. Azt mondta, hogy ha lejár a szabadsága, nem jön vissza dolgozni, elmegy Szlovéniába vagy Boszniába, valószínűleg Boszniába, mert ilyen zűrös helyzetben nem szeret sík területen tartózkodni. Ha lövöldözésre kerülne sor, ő jobban szeret a hegyek között lenni. Később aztán kiderült, hogy Kosnik nyakig benne volt néhány vesztegetési ügyben; a nagyobb építkezésekre befutott árajánlatokat kipofázta annak a vállalatnak, amelyik a legtöbbet fizetett neki. Így az a vállalat, amelyik megvesztegette Kosnikot, pontosan tudta, hogy mások milyen árajánlatokat nyújtottak be, valamivel, nem sokkal olcsóbb árat ajánlott, és természetesen megkapta a munkát. Ezt én akkor még nem tudtam, Joáb I sem mondta, pedig valószínűleg tudott róla, de hagyta eltussolni a dolgot. Nekem csak annyit mondott, hogy meg vannak elégedve a munkámmal, és mivel Kosnik nem jön vissza, végleg engem bíznak meg az építkezések ellenőrzésével.

Joáb I lassan és fontoskodva mondta ezt nekem. Mindig így beszél, lassan és fontoskodva, de mukkanás nélkül végig kell hallgatni, mert idegesíti, ha közbeszólnak. Ő a városelnök már két éve – fehér kezű és fehér arcú, sovány ember, azt mondják, hogy tüdőbeteg, meg hogy a nők ragadnak rá, mert állítólag a tüdőbetegek nagyon jó szeretők –, és az a szokása, hogy mindig pár perccel a munkaidő letelte előtt hívat be valakit az irodájába, és annak aztán hosszan és fontoskodva magyaráz, mint ahogy nekem is elmagyarázta, hogy mennyire meg voltak elégedve a munkámmal az alatt a három hét alatt, amíg Kosnikot helyettesítettem.

Meghiszem azt! Mindjárt első nap, amikor Kosnikot kezdtem helyettesíteni, észrevettem, hogy valami nincs rendben a garázs építése körül. Akkor falazták az alapokat. A terv szerint egysukkos falat kellett emelni a garázs két végén, és kétsukkos alapot rakni malterba. Én magam sem tartottam ezt szükségesnek – egészséges földbe egyáltalán nem szükséges a falnál szélesebb alapot csinálni –, de amikor észrevettem, hogy csak másfél sukkos alapot ástak, és malter helyett nyers földdel szórják meg a téglákat, az egészet felszedettem, kiszélesíttettem az alapot, és malterba rakattam a téglákat. A munkások nem szóltak semmit, csak jól megnéztek maguknak. Horgas, a munkavezető, hebegett-habogott, végül kijött Sztantics is, az igazgató, kért, hogy ne akadékoskodjak ilyen apróságok miatt, de amikor látta, hogy hajthatatlan vagyok, a sárga földig lehordta Horgast, és megparancsolta, hogy az alapot a terv szerint csinálják meg. Még egyszer közbe kellett avatkoznom, mégpedig a nagy fészernél, amit a kombájnoknak és traktoroknak építenek a folyó túlsó partján, nem messze a vasútállomástól. Az oszlopok ott már elkészültek, nem is volt velük semmi baj, de amikor a betongerendákat öntötték, észrevettem, hogy a vasakat nem vagdalták el szabály szerint négy és hat méter hosszúra, hanem csak úgy, egészben beleágyazták őket a betonba. Követeltem, hogy csinálják újra az egészet, Sztantics ismét kijött, azt mondta, lényegtelen, hogy összevagdalják-e a vasakat vagy sem, de én továbbra is követeltem, hogy csinálják újból az egészet. Sztantics azt mondta, hogy ez nekik legalább háromszázezer régi dinár kárt jelent, én pedig csak azt mondtam, hogy sajnálom. Sztantics erre azt mondta, hogy nagyon hálás lenne nekem, ha nem követelném, hogy újra öntsék a betongerendákat, én pedig megint csak azt mondtam, hogy sajnálom. Ekkor már láttam, hogy Sztantics is fél tőlem egy kicsit. Joáb I biztosan tudott erről a két esetről, és ez csak jó volt nekem, mert Joáb I és Sztantics nagyon nem bírják egymást.

A lakóházakkal nem volt baj, a Z. út mellett épültek, szép családi házak, három szobával és mellékhelyiségekkel, mindegyiket másik vállalat vagy privát mester építette, és vigyáztak nagyon, mert a legtöbb ház a belügyeseknek készült, akik maguk is sokszor kijártak oda, hogy ellenőrizzék a munkát. Akilev is itt kapott lakást, az ő házát Gábrielék építették, és akkor már majdnem teljesen elkészült. Azt mondják, hogy Gábriel a legjobb kőműves nálunk, és én ezt el is hiszem, Akilev házát is nagyon szépen megcsinálta, igaz, utána visszaadta az iparengedélyét, és nem akart tovább dolgozni, de ezt akkor még nem tudtam.

Jókedvűen értem haza, és otthon is mindjárt elmondtam, hogy ezentúl én fogom ellenőrizni az építkezéseket, meg azt is elmondtam, hogy megjött a Fehér Ló. Otthon egyébként is igyekszem mindig jókedvű lenni, mert az apám és az anyám örülnek, ha jókedvű vagyok. Az apám is akkor jött haza, pálinkát volt főzni, negyvenkét liter pálinkája lett alig másfél hordó szőlőből, ami elég sok, igaz, hogy cukrot is öntött a szőlőhöz, de még így is elég sok a negyvenkét liter. Nem tudom, mit fog most csinálni az öreg, hogy a szőlőt is leszedte és kifőzte pálinkának. Amióta nyugdíjas, naphosszat a kertben matat a gyümölcsfák meg a szőlőtőkék között, de most már mindent lekopasztott, még csak a két diófáról kell leszedni a diót, de abból nagyon kevés van, azt ő fél nap alatt elintézi.

Ebéd után lefeküdtem. Még a télen szoktam rá, hogy minden délután alszom egy-két órát. Rettenetesen dühös vagyok ezért magamra, meg is híztam a délutáni alvásoktól, szerencsére nem túlságosan, és amikor felébredek, mindig szörnyen rosszkedvű vagyok. Ezerszer megfogadtam már, hogy többet nem fogok aludni délután, gondoltam, majd leszokom róla a nyáron, ha fürödni járok, de olyan pocsék nyár volt az idén, hogy alig lehetett fürödni, legfeljebb csónakázni, de azt is csak akkor, ha nem esett az eső. Így aztán még jobban rászoktam a délutáni alvásra.

Valamivel hat óra előtt ébredtem, kint már sötétedett. Ezt utálom legjobban. Amikor sötétben ébredek. Ha egyszer öngyilkos leszek, az holtbiztos olyan alkalommal lesz, amikor sötétben ébredek fel. Ezzel is csak azt akarom mondani, hogy szörnyen rosszkedvű vagyok a délutáni alvás után, egyébként még sohasem jutott eszembe, hogy öngyilkos legyek. Fehér inget húztam, a galambszürke öltönyömet vettem fel, és halványpiros nyakkendőt kötöttem. Ez a nyakkendő minden öltönyhöz illik. Sietnem kellett, mert pontosan fél hétkor Joáb II-nél akartam lenni, és ahhoz legalább fél órát kell gyalogolni. Már évek óta Joáb II-höz járunk, Búr, a Kovács Pali meg én, majdnem minden este, pedig mind a hármunknak sokat kell gyalogolni odáig, és útközben rengeteg más kocsma is van. Nekem útba esik a Polyvás-féle kocsma, a Bilka-féle kocsma, az Ipartestület, ahol szintén mérnek italt, és ahol szombat és vasárnap este tánc van, Búrnak is útba esik a Bilka-féle kocsma és az Ipartestület, a Kovács Pali pedig mindennap elmegy a Száraz kút nevű kocsma mellett, amelynek egy Aranka nevű, negyven év körüli asszony a tulajdonosa, és egy fiatal pasas segédkezik neki, állítólag a szeretője is ez a fiatal pasas, és rengeteget lop, aztán el kell még mennie a Lakatos-féle kocsma mellett, ahol cigányok játszanak, és a Jarac büfé mellett is. Ezenkívül a központban ott van még a Zagreb, a Balkan és a Korzo vendéglő, de mi mindig csak Joáb II-höz megyünk.

Joáb II-nek különben semmi köze Joáb I-hez, a városelnökhöz, és tulajdonképpen egyiket sem hívják Joábnak. De élt itt nálunk a háború előtt egy Vanski Joáb nevű földbirtokos, aki rettenetesen gazdag volt, azt mondják, hogy dadogott, mert gyerekkorában leesett a szekérről, és a küllők közé szorult a feje, azt mondják, hosszú forradás volt a homlokán, és dadogott, de ha beszélni kezdett, mindenkinek türelmesen végig kellett hallgatnia, akármilyen kínos volt is, nem szólhatott senki se közbe, mert Vanski Joáb volt a leggazdagabb ember a környéken. Most állítólag Joáb I és Joáb II a leggazdagabb. Azért is ragasztották rájuk ezt a nevet. Joáb I-nek persze nem szokták ezt a szemébe mondani, őt mindenki Milacski elvtársnak szólítja, de Joáb II-t mindenki így hívja. Kezdetben haragudott ezért, de most már megszokta.

Joáb II vörös hajú és vörös bajuszú, idősebb ember, úgy ötvenéves lehet, eléggé barátságtalan, nemigen szokott a vendégekkel beszélgetni, de a kocsmáját nagyszerűen berendezte, két helyiségből áll: egy kisebből és egy nagyobból, a kisebb helyiségben gramofon is van lemezekkel, itt szoktunk mi ülni, hallgatjuk a zenét, legtöbbször a Green, green grass of home-ot hallgatjuk, amit Tom Jones énekel. Már több mint fél éve folyton ezt hallgatjuk. Az udvaron is vannak asztalok, Joáb II vagy Vörös Joáb, így is szoktuk nevezni vörös haja és hosszú, vörös bajusza miatt, kiaszfaltoztatta az udvart, és nádból valami tetőszerkezetet készített; a nádfedél alatt vannak az asztalok. Mi azonban mindig a gramofonos helyiségbe járunk, kinn a nádfedél alatt az utóbbi időben én szoktam üldögélni, ha a garázsépítőket jöttem megnézni: szerettem itt üldögélni, különösen, ha esett az eső – majdnem minden délelőtt esett – és vadul kopogott a vékony nádtetőn. Itt beszélgettem néhányszor Akilevvel, ha éppen nem volt ott Török Ádám, de ez csak ritkán történt meg, mert Török Ádám úgyszólván egész nap Joáb II-nél üldögél, ingyen eszik, napjában kétszer. Akkor még nem tudtam, hogy Joáb II miért eteti ingyen Török Ádámot, mert csak nemrégen kezdtem megbarátkozni a Törökkel, sokat beszélgettünk, de azt még nem kérdeztem meg tőle, hogy tulajdonképpen miért ehet ő napjában kétszer is ingyen Joáb II-nél. Egy biztos: Joáb II nem fog tönkremenni azért, mert valakit ingyen etet. Mindig sok vendége van, különösen azóta, hogy kuglipályát is csináltatott az udvaron. Mi nem szoktunk kuglizni, én nem is próbáltam még soha. Ha már Joáb II-nél vagyok, akkor inkább a nádfedél alatt ülök vagy pedig a gramofonos teremben.

Pont fél hétkor értem oda, ahogyan megígértem. Búr és a Fehér Ló már vártak, hallgatták a zenét. A Fehér Ló felkelt az asztal mellől, megöleltük egymást, és én azt mondtam:

– Szervusz, Ló!