Szepes Mária

LÁNGOLÓ IDŐFOLYÓ

ÉRZÉKEKEN TÚLI VÍZIÓK

Szerkesztette
Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve az internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

ISBN: 978-963-529-377-3 (EPUB)

ISBN: 978-963-529-378-0 (MOBI)

LÁNGOLÓ IDŐFOLYÓ

INKARNÁCIÓKARAKTEROLÓGIA

E könyvet mély alázattal és hálával

ajánlom jelen inkarnációm

Láthatatlan Szerzőjének, Rendezőjének,

aki tévedhetetlen biztonsággal vezette

sorsomat súlyos megpróbáltatásokon,

nagyszerű élményeken át a lét

misztériumának örök forrásaihoz.

Szepes Mária

Tartalom

Címoldal

LÁNGOLÓ IDŐFOLYÓ

Lángoló Időfolyó

A választás

Kozmo-labor: a Föld

Iható arany

A gömbvillám

Az analógiák tana

A kozmikus kísérleti stúdió

A Márai-napló utolsó kötete

Személytelen létóceán

Konduló szutrangok

Inkarnációkarakterológia

Bevezetés

A tudattalan labirintusának kapuja

Bardovariációk

A mélytudat behangolása

Tegnapok kaleidoszkópja

Holovízió

Álomküszöbök

ÉRZÉKEKEN TÚLI VÍZIÓK

Planetáris emlékezet

Gyökérszavak formulái

Magzatvízóceán

Szélhárfa

Tűznemzés

Földgubó

Mentális keresztelő

Istennevek

Istennőnevek

Ariadné fonala

Ébrenlét-álom-eksztázis

Csillagnász

A nemek kettéválásának eposza

A mágikus háború

Ízisz

Szepes Mária Alapítvány

Kiadói elérhetőségek

LÁNGOLÓ IDŐFOLYÓ

Tartozom azzal 1947 májusában alakult „katakombánknak”, amely életveszélyben, belső emigrációnkban működött negyvenegy esztendőn át, hogy szellemi svédasztalának alaptételeit átfogalmazzam valamennyi értelmes ember számára.

Az Akadémia Okkulta fakultásai rejtőző, rejtjeles esszenciák voltak. Tanárok vezérfonalának készültek, amelyeket egyéni módon, saját stílusukban, megfelelő példákkal tehettek világosabbá egyének vagy csoportok részére. Az ilyenfajta bonyolult meghatározásokkal terhelt szövegre ma már nincs szükség. De egyre bővülő csoportjaink vészhelyzetében akkor nélkülözhetetlenül hasznos védelemnek bizonyult, hiszen életünk függött tőle.

Voltak rendkívül fenyegető események, amelyek nyilvánvalóvá tették e sűrített, önkényesen használt vagy általunk teremtett meghatározások kényszerét. Ha például társaságunk valamelyik tagja lebukott, tragikomikusan apró mulasztása miatt házkutatást tartottak nála, és megtaláltak néhányat a gépelt anyagaink közül. A diktatúrák üldözéses tébolyában elegendő volt egy ilyen rajtaütéshez egy nyitva felejtett irodai fiók, egy nyugatról feladott levél vagy egy lehallgatott családi telefonhívás. Ezek persze megtorpanásra késztették összejöveteleink folytatását. Több hónapos kihagyások után azonban mindig kiderült, hogy e gépírásos anyagot őrült elmeszüleményként egyszerűen félretették. Egyetlen szót sem értettek belőle. A legkörmönfontabb kódfejtők sem hámoztak ki „halandzsánkból” vészes politikai összeesküvésekre vonatkozó utalásokat. Folytattuk tehát merész vállalkozásunkat, 1947. május 27-től kezdve anyámmal, Balogh Béláné Kornai Margittal, férjemmel, Szepes Bélával, s nálam tizenhat hónappal idősebb fivéremmel, Viktorral együtt. Mi voltunk az alapító tagjai e szellemi intézménynek.

Viktor a halálos ágyán levetette a W. Charon nevet, mert nem óhajtott „alvilági révész” lenni többé. Bátyám egyébként csak három évig vett részt az összejöveteleinken, 1951-ben visszavonult remetének. Egy rövid ideig otthonában fogadott néhány tanítványt, amíg súlyosan meg nem betegedett. Természetesen én naponta meglátogattam, és hosszú beszélgetéseket folytattunk. Viktor 1976. október 22-én súlyos, türelemmel viselt szenvedés után elhunyt. Az előző hónapban, szeptember 17-én töltötte be hetvenedik évét.

Anyám már 1953. november 23-án befejezte áldozatos életét. Ő is hetvenévesen halt meg, rákban.

A munkát férjem, Szepes Béla szilárd támogatásával folytattam tovább. A nagyszerű barátok, tanítványok segítségét sem hagyhatom hálás megemlékezés nélkül, akik fáradhatatlanul gépeltek, fordítottak, felolvastak, gyakoroltak, részt vállaltak e hatalmas szellemi elgondolások kibővült, egyre gazdagodó anyagának létrehozásában. Akik részesei voltak és még élnek, bizonyíthatják, e csodálatos tevékenység hány évtizeddel előbb tette hozzáférhetővé a gondolkodó emberek számára bolygónkon végbemenő tudományos, technikai fejlődés felfedezéseit, a kultúra és bölcselet erjedésének válságjeleivel együtt.

E témák közé tartozott a technikai civilizáció veszélyeinek felismerése, a napfoltok, a mágneses viharok emberi szervezetre, de országok, fajok, vallások, ideológiák közötti feszültségek kirobbanására gyakorolt hatása is. Sorolhatnám jövőkutatási előrejelzéseink tömegét, de azokat megtalálhatják az Akadémia Okkulta rejtjelei között. Úgy gondolom azonban, hogy e fontos közlésekre, felismerésekre sokkal világosabban utal az általam már egyedül írt Smaragdtábla, amelyhez fogalomszótárt is mellékeltem. Úgy döntöttem, erre a többi művemben is szükség van. Elvégre e rendkívül veszélyes válságok között az embereknek értelmes közlésekre van igényük. Ezáltal válik teljessé mindmáig folytatott munkám. Felismeréseim valójában olyan végösszegét tartalmazzák életművemnek, amely rengeteg tanulás nyomán született, s egyetlen bizonyosságot tartalmaz az alázatos beismerések sorozata mellett, hogy az egyedül helyes irány a Fény követése, a csodákkal lefedezett élménysor megtapasztalása, amely kétely nélkül igazolta számomra, hogy a sötét mélységekből, válságokból csak Napkötélen át lehet kimenekülni, amelyet rejtélyes, a vak szemnek láthatatlan szellemi hatalmak bocsátanak le a kárhozat legmélyére zuhant lelkek számára. Megragadni azonban nekik kell. E titokzatos „forródrót” köti össze az eget a földdel, az embert a kozmosszal, és az élet valamennyi jelenségét egymással s a világegyetemmel.

Amit e tanulmánysorozatban nyújtani próbálok, csak töredék lehet, hiszen a kimeríthetetlenből merítettem. Olyan ideák ezek – dadogó szavak tökéletlen hártyájába gyömöszölve, kicsurranva belőle –, amelyek életté, ámulatos valósággá lettek egyéni tragédiákkal terhelt, mégis gyönyörűséges, furcsán személytelenné vált életemben.

Férjem három és fél éves szenvedés után, 1986. június 20-án meghalt, itthon, mellettem. Ha nem tudnám, hogy pusztán elgyötört testét vetette le, nem éltem volna túl e válást, az egyetlen vita nélkül együtt töltött, átbeszélgetett ötvenhat év fizikai végét. De erősödő segítségének, jelenlétének csodája megtartott, hatalmas energiát öntött belém munkám folytatásához. E szolgálat iránti elkötelezettségemet egyre világosabban éreztem és tudtam.

Ez az empátiától forró „élet kenyeréből” csak egyetlen karéj. Odaadom annak, aki elfogadja tőlem. Többre nem tellett. De egy cseppben is benne van az egész óceán üzenete.

A VÁLASZTÁS

Ma már tudom: nem én választottam e nehéz, nagyszerű utat, hanem engem választottak, gondosan, pontosan kiképeztek rá sorsom urai. Persze az sem véletlen, hogy gazdag, nyitott szellemű művészcsaládba születtem a szigorú, külön kasztokra osztott Monarchiában, 1908. december 14-én. Rendkívüli, független gondolkodású, morálisan elkötelezett, minden értékre fogékonyan kíváncsi szüleim, testvérem génjeikben hordozták a szomjat a tudásra, megismerésre. Tehetségükhöz szívós kitartás társult, őseik örökségeként élt bennük azok bátor szellemisége.

Amint látják, e műből nem hiányzik a személyes jellegű, bizalmas vallomás. Mondanivalója mégis egyetemes, értő és türelmes minden enyémtől eltérő gondolkodással szemben.

Nevetséges, álságos képmutatás volna részemről tagadni az írói tehetséget, koromnál érettebb adottságokat, amelyekkel e ragyogó szellemiségű művészkörnyezetbe érkeztem nem várt gyermekként. Erős, különleges egyéniségek közé ékelődtem érzékeny gyöngeségekkel, meglepő képességekkel terhelten, és micsoda ellentmondásos génekkel a láthatatlan pszichokémikusoknak köszönhetően, akik e különleges elemekből keverték ki megfelelő eszközüket üzeneteik virtuóz közvetítéséhez a kínpadra feszített Föld számára. Testileg törékeny, vézna, érzékeny voltam. De nagy lelkierőm, szívós kitartásom így visszatekintve engem is meglep; s micsoda óriási teljesítményeket szabtak ki ebből az „alig anyagból” sorsom dramaturgjai! Bizonyos, hogy a bennem lángoló megszállottság kellett hozzá, amely legyőzte fizikumom gyengeségeit. Különleges vátesz volt ez egy vészterhes korszakban, amelynek társadalmi, gazdasági államformái, határai gyorsan váltakoztak, szüntelenül átlendültek saját ellentétükbe. Ami csúcs volt, szakadékká nyílt, ami rang és kiváltság, az szégyenné lett. Az alvilág poklának nyüzsgő elnyomottjai, lángelméi, álmodozói, paranoiás őrültjei amint a hatalom fennsíkjára torlódtak, gátlás nélkül irtani kezdték az előző véglet akarnokait. Pedig sokan közülük a lelkük üdvét adták el e tüzes, halált hozó szégyenbélyegért. De a tiszták, a szent célokért küzdők is velük hulltak a forrongások, háborúk, vesztett harcok és bosszútól, gyűlölettől sugallt győztesek ostoba békediktátumainak megásott sírjaiba.

A legyőzöttek győztek végül, a győztesek állandó tűzfészekként kirobbanó beteg bolygóvá változtatták e pokol bugyraiban rohamosan szaporodó élőlények sorsát. A XX. század technikai civilizációjának ragyogó felfedezései ellenére súlyos kórságokkal fertőzték meg a Föld szervezetét. A kapzsi de ostoba, hatalmat, rangot magukhoz zsákmányolt kisebb csoportok esztelenségükben valami olyasmit követtek el az élhető élet, így önmaguk ellen is, ami több, mint végzetes bűn. Iszonyú, gyilkos hiba volt. Következményeit mindmáig szenvedi létformánk valamennyi közössége, kollektív pszichózistól eltorzult elméjű, ámokfutó tömege. Fajok fajok ellen, vallások vallások ellen, nemzetek nemzetek ellen, ideológiák ideológiák ellen oly pusztító agresszióval fordulnak, mintha egyetlen emberi testben a szervek folytatnának háborút egymással. A vese megölné az agyat, a szív a májat és a máj az ivarszerveket. Ugye, milyen abszurd dolog ez? Mi történne egy ilyen véres szatírában az élőlénnyel, akit csak szervei összműködése tehet életképessé? Szelleme, lelke egyszerűen feladná ezt az általa működtetett, használhatatlan szerkezetet, elromlott kosztümjét, amelyet szerepében visel.

Valami ilyen irány mutatkozik Földünk kétségtelenül egységes rendszerében.

Mivel ősi igazság, gyakorlati tényekre támaszkodó bizonyosság a minden kórból kivonható gyógyszer, ennek lehetőségeit próbálja megvilágítani e tanulmány a sötétség fenyegető szakadékai között. Ahol völgyek vannak, ott hegyek is emelkednek, a szellem Ararátjai. Nagyszerű kanyarulatok vezetnek fel a csúcsra. De ezt az utat a humánus embernek magának kell megjárnia, mégpedig a tömeglények ragacsos gyűlöletvitustáncából kiválva, szívós kitartással, bátran, sokszor magányos, ritka levegőben, de lelkesen lángoló meggyőződéssel, hogy a cél jó, amely felé törekszik, és a csúcs szent, örök menedéke minden fáradozást megér.

KOZMO-LABOR: A FÖLD

E porszemnyi bolygón a sok milliárd tejút és naprendszer között a kísérletező szellem fontos kutatásai folynak. Tranzitállomásán a múló vetületek mellett jelen van az öröklét rejtőző parazsa is. A káprázatok gyökerében ott a Valóság. A tünetekben benne szikrázik az előidéző ok, és minden kórságból kivonható annak ellenszere, gyógyszere.

E hatalmas misztérium ismeretét illetően a lélek becsületes orvosaként alázatos agnosztikus vagyok. Állandó beismerésben tudom, amit nem tudok. De szüntelenül, szenvedélyesen tanulok. A megismerésre szomjas vágy öröktüze fellobbant bennem, egy vékony talajszegélyről szemlélve a lét parttalan óceánját, milliárdnyi életformájával, rejtélyes váltakozásával együtt. Hálás vagyok érte. Mikroparazsát nem adnám a világ összes aranyáért sem, ezért bizonyosság bennem az is, hogy e lángot senki helyett senkiben fellobbantani nem lehet. Mindenkinek magának kell eljutnia e rejtélyes szikrához saját Önvalója magjában. A bölcsek köve ez. A drágakő a lótuszkehelyben.

Amit e műben szeretnék megosztani, az az általam tapasztalt „hogyan” módszere. Ezt azonban valóban minden erőszak, kizárólagosság feltétele nélkül ajánlom, tudván: jó erőszak nincs. Mindenki maga dönt arról, hogy elfogadja-e felismeréseimet, vagy más utat, irányt, módot keres. Esetleg most egyáltalán nem igényli. Senkit soha nem ítélek el egyéni választásáért. Nincs jogom hozzá. S ahhoz sem, hogy kevésbé becsüljem, aki elutasítja a magam, tanítványaim, barátaim által eredményesen kipróbált tapasztalatokat. Eddigi tanulmányaim meggyőztek, hogy minden egyes ember külön világ, sajátos törvényekkel, bioritmussal, érettségi fokkal, gátlásokkal, gyengeségekkel, erőkkel, képességekkel és képtelenségekkel.

IHATÓ ARANY

Remélem, nem lepődnek meg azon, hogy tanulmányaim sorát az alkímiával kezdem, amely az emberi kultúra, bölcselet királyi művészete. Nemcsak a ragyogó elméjű filozófus, íróművész Hamvas Béla nevezte a mentális alkímiát a filozófia koronájának. Persze e szellemi színarany éket – mint valamennyi halhatatlan értéket – az évezredek folyamán a legkülönfélébb formában félremagyarázták, beszennyezték. Mert valódi célja sohasem a földi arany létrehozása volt, amelyet egy dühös olasz író, Papini szellemes háborgásában „a sátán ganajának” nevezett. Igaz, ami igaz, veszett hadjáratokat fedeztek vele. Csaltak, loptak, hazudtak miatta. Tolvajok, besúgók, árulók, járványhordozók, narkósok, gátlástalan ámokfutók lettek bűvölő csillogásától. Pedig ha megszerezni vélték, köddé vált összeszorított markukban, s páncélszekrényük rekeszeiben is. Ezért csúfolja keserűen a népnyelv a vérrel szerzett aranyat az ördög tallérjának. Kevés, ember által létrehozott, kapzsin vágyott, formát öltött jelképért ömlött annyi verejték és könny a földön, mint ezért a téboly szülte rögeszméért.

Talán még veszedelmesebb lehetőségek látomásait vetítette a rettegő halandó elé az alkímia másik tévképzete, a létrehozójának örök életet ajándékozó elixír. Ennek megszerzéséért is rengetegen gyilkoltak, vagy kerültek kapzsi nagyurak kínzókamráiba. S ha mégis birtokukba jutott valamennyi e veszélyes kemikáliából, zavaros lényükben pokoli csapdává lett. Mert az öröklét pokol a bűnös ostobának. Kínpad a gyilkosnak. Rémálom az éretlen, tudatlan esztelennek. Börtön a hiú Narcissusnak.

Az alkímia számomra a legtöbbet jelentette. Transzcendens bizonyossággal éreztem, tudatküszöbömön állandóan ott feszült, és be akart törni hozzám szédületesen nagyszerű emlékezete. Ennek bizonyítéka néhány éve került a kezembe, noha A Vörös Oroszlán című könyvemet gyermekem halála után, 29 évesen kezdtem írni. Akkor még csak leküzdhetetlen ösztön volt ez és sejtelem. Ma már bizonyosság, hogy miért éppen e téma határtalan kiterjedései közé hajítottak sorsom urai. Olyan dimenziók voltak ezek, amelyek útvesztőiben nem először jártam, élethalál-küszöbeit számtalanszor átléptem már. A Vörös Oroszlán nagy opusa megnyitotta utamat e hatalmas operáció végső szentélyébe.

Amikor írni kezdtem az örökélet elixírjéről szóló könyvemet, számtalan forrást olvastam el hozzá több nyelven. De egészen néhány évvel ezelőttig fogalmam sem volt arról, hogy rengeteg irathalmazom alá rejtve ott várakozik a kulcs, amelyről tudattalanul mindig tudtam. Sok évezreddel ezelőtt én voltam az első és egyetlen alkimista nő, akit elégettek. A Vörös Oroszlán 1946-ban jelent meg, bestseller lett, de a Rákosi-korszak kékcédulás választása, terrorja alatt, a csengőfrász, az államosítás során és az üzletekből, könyvtárakból elkobzott, más ideológiát tartalmazó könyvekkel együtt bezúzták, elégették. Nem első és nem utolsó autodaféja ez a kultúrának. Valahol kitüntetés is elégni egy ilyen máglyán. A még akkor könyvtáros Hamvas Béla mentett meg néhányat a könyvemből egy sor nagyszerű művel együtt, amelyek között ott rejtőzött a német nyelvű nagy tanulmány az alkímiáról. Ez került körülbelül három éve a kezembe, mélymúltam fontos kulcsát tartalmazva. A könyv címe: Entstehung und Ausbreitung der Alchemie. (Berlin, Verlag von Julius Srpinger, 1919. A hagyatékomban majd megtalálhatja bárki, aki kíváncsi rá. Időben való tájékozódásukhoz ide írom a jelen dátumát: 2000. július 19.)

A könyv 46. oldalán, a 3. fejezet főcíme alatt a következő áll: „Pammenes, Maria, Kleopatra, Kamarios.”

A harmadik bekezdésből idézek: „Maria. Kezdetben egyszerűen: akit Mariának, a zsidó nőnek neveztek. Később Mariaként vagy Mirjamként, Mózes testvéreként azonosították. A legenda szerint természetfeletti képességekkel rendelkezett, ezért Sába királynője magas rangra emelte.

A korabeli írók az egyik legkorábbi és legjelentősebb alkimista nőként említik feljegyzéseikben.”

Mélytudatomból felszínre ömlött néhány sejtelem, és fény vetült rájuk. Helyére kerültek életem fontos összefüggései, amelyek mögött a láthatatlan dramaturg zsenialitása mutatkozik meg.

E tanulmányommal szeretnék rehabilitálni minden trónfosztott, nagyszerű eszmét, és ezáltal a száműzött kultúrának visszaadni az egyedül őt illető rangot.

A GÖMBVILLÁM

Amikor Heisenberg, a XX. század egyik legjelentősebb fizikusa merészen azt állítja: „a fizika jelenségeket, okozatokat rögzít, de kutatásainak végösszege a metafizika, a bölcselet”, ugyancsak nagy vihart kavart a lineáris fejlődés módszereit dogmatikus szigorral valló tudósok körében. Ráadásul lelkiismeretes humanistaként felismerte a létfolyamatokban rejlő kiszámíthatatlanságot, a hírhedtté vált bizonytalansági faktort. Azt is ki merte mondani, hogy valamennyi létrejövő életjelenséget a platóni ideákhoz hasonló matematikai formulák szerveznek rejtélyes törvényszerűséggel. Heisenberg ezért megkapta sértődött tudós kollegáitól az „újplatonista” bélyeget. Bár ezt megvetésük jelének szánták, valójában merész alázatát tüntették ki vele. Mert a fizika azóta már a technikai civilizáció eszköztárával eltüntette az anyagot. Elektronmikroszkóp alá helyezve, a legkeményebb matéria is gyürkőző, állandó mozgásban lévő energiatömegként lepleződik le, és az enkefalográf pontosan olyan eljárással rajzolja az emberi szem elé a legfinomabb gondolatrezgéseket, ahogy az EKG mutatja a szív lüktetésének vonalát. Már középiskolai tananyag, hogy a matéria valójában energia, amely átmenetileg idegekkel átszőtt anyagi állagot ölt e folyamatban. Tantételként való megfogalmazása így hangzik: „Anyag és energia nem vész el, csak átalakul.” Az a rajzolat, amelyet az enkefalográf az intelligens gondolatról közvetít: rezgés. Mi a rezgés? Energia. Ami sohasem vész el, csak átalakul. Tehát örök. Ilyenformán nemcsak a világvallások tiszteletreméltó hite, hanem a kísérleti fizika szerint is az élet, amely valamely platóni ideához hasonló matematikai formákból szerveződik rejtélyes törvényszerűségek alapján: örök. A gondolatrezgés energiája mérhető, halhatatlan jelenség. Miért tiltakoznak mégis e kísérleti tények ellen a jóléti államok konzervatív tudósai? Szerintük egy jelenség vagy képesség csak akkor fogadható el tudományos bizonyosságként, attól válik igazolt ténnyé, ha beviszik egy laboratóriumba, s a magasan képesített szakbizottság előtt legalább ötször egymás után megismétli az általa létrehozott „állítólagos tüneményt”. Csak azt mondanám az eddig oly szigorúan megkövetelt tudományos módszerre, hogy vegyenek egy gömbvillámot, kényszerítsék laboratóriumba, és ismételtessék meg vele legalább ötször, amire képes. Például, hogy porrá zúzzon egy hatalmas tölgyfa szekrényt vagy betonfalat. A bajt csak az jelenti a tudósok számára, hogy fogalmuk sincs arról, mi az a gömbvillám. Megjelenése, felbukkanása kiszámíthatatlan. Arra pedig végképp nem kényszeríthető, hogy a tudományos szakzsűri előtt többször megismételje titánereje bűvészmutatványait. S mindehhez végül az a roppant kínos, tagadhatatlan tény is hozzájárul, hogy ez a megfoghatatlan gömbvillám létezik! Akkor jelenik meg, amikor neki tetszik. Rombol, vagy csak átrohan a lakáson anélkül, hogy kárt tenne bárkiben, bármiben – ahogy szomszédainknál is tette –, majd nyomtalanul eltűnik.

Értelmes emberben óhatatlanul felmerül a kérdés: nem szorul-e megújításra ez a fajta tudományos módszer, nem pusztán a gömbvillámmal, hanem számtalan más felderítetlen jelenséggel kapcsolatban, amelyek léteznek, de magyarázat nincs rájuk. Néhány alázatos humanista, művész, bölcsész minél műveltebb, bátrabb gondolkodó, annál inkább eljutott a beismeréshez, hogy milyen keveset tud a lét kimeríthetetlen misztériumáról. De e különös, individualizált emberfajta abban már bizonyos, hogy szó sincs lineáris, egyenletes fejlődésről a paradicsomi állapot felé a technikai civilizáció segítségével. Visszaérkeztünk a káosz, zűrzavar felderítetlen, veszélyes bizonytalanságához, a közösségi élet mechanizált tudománya, az ökológia, a jövőkutatás erkölcsi, jogi krízisei közé, létformánk kiúttalannak tűnő válságaiba.

De a káoszban is vannak fontos támpontok a gondolkodó ember számára, aki látja a borzalmak, negatív folyamatok arkánumát. Párhuzamos jelenségek ezek. Hippokratész megfogalmazásában: ahol a méreg, ott a gyógyszer is. Az e kórokból kivont ellenszer lehetősége szintén tény. Maga a Biosz a legjobb szövetségese a tudósnak e bizonyítási eljárásban.

Nem hinném, hogy van olyan értelmes ember, aki ne tudná, hogy rengeteg fogyasztásra alkalmas zöldségnek, gyümölcsnek, fűszernek, gyógyfűnek, bogyónak van hozzá megtévesztésig hasonló fajtája. A gyilkos galóca halálos méreg a tudatlan gombászónak, mert külsőleg tökéletesen hasonlít a csemegeként fogyasztható gombához. Ezért tanácsos az embernek már gyermekkorától kifejlesztenie a megkülönböztetés tudományát, az egészséges kritikát, az óvatosságot az önmagát elhitető veszélyes kínálattal szemben.

AZ ANALÓGIÁK TANA

Nem hagyható figyelmen kívül, hogy az ösztöneire hagyatkozott állat a legjobb technikai műszernél is előbb érzi meg az orkánok, özönvizek, vulkánkitörések, földrengések közeledtét, és időben elmenekül.

Az ember öntudatra ébredésének vannak nagy értékei, áldásai. Tudományt, kultúrát, történelmet teremtett vele. De valamit elveszített. Természetes ösztönei elhomályosultak. Eltűnt a folyamatosságérzete, s különvált egójában létrejött a múltjára való emlékezés és a bizonytalan jövőtől való félelem. Rászakadt halandó létének súlya, élete kiszámíthatatlanságának, a halál problémájának megválaszolatlan kérdései. Elszakadt gyökereitől. Civilizációja, amelytől természetfölötti hatalmát remélte, ellene fordult. Egészséges, a természettel összhangban lévő életformája helyett önpusztító ösztönzések irányítják cselekedeteit. Bölcselet és kultúra jelentőségét vesztette. Bálványokat emel rögzíthetetlen jelenségekből, amelyekre világvallásokban, kétes szektákban próbál feleletet találni. De ilyen felelet csak az egyén számára létezik. A mérgezett, bizonytalan tömegek önálló egyéneinek elméjében halhatatlan eszmék élnek, elfeledett remekművek várakoznak, amelyekben benne rejlik minden útvesztő kulcsa.

Az ősnépek nem féltek a haláltól. A természettel együtt élve hittek az élet örök megújulásában. Mélységesen tisztelték az álmokat. Hitelesebbnek érezték ezeket nappalaik küzdelmes kiszámíthatatlanságánál. Ha lehunyták két vak szemüket, kinyílt a harmadik, magányos szemük. Álmukban találkoztak meghalt szeretteikkel. Az álomfejtés része volt az életüknek, az álmot fontos üzenetként fogadták. Értették szimbólumait. Tisztelték táltosaikat, orvosságos embereiket, akik sohasem egy megbetegedett szervet, hanem az egész embert próbálták gyógyítani. Kórsága lelkében rejlő okait érintették. Pszichikai immunrendszerét erősítették. Betegsége titkos nevét mondták ki, s ezzel legyőzték az árnyakat, amelyeknek a páciens áldozatul esett. A modern orvostudomány szerint tudatlanok voltak. Mégis sikeresen gyógyítottak, mert szövetségesül nyerték meg a minden emberben élő orvost, életerőt, hitet. Ha a beteg mégis meghalt, félelem nélkül adta át a földnek vagy a tűznek a halandó formát, amelyet viselt. Az ősanyához tért meg, a természethez, amely szülte, hiszen e közegben tovább él. Örök magja újra kibontakozik, feltámad. E mély szentség, amely e népeket éltette, több a modern és utópisztikus, gyökerét vesztett kísérleteknél, életmeghosszabbító gyógyszereknél, kényelemnél. Mert a globalizáció robbanásában eltűnt valami, amit őseink tudtak szövetségben a Biosszal, a kozmosszal és a halhatatlansággal.

Természetesen az ősnépek távolról sem voltak pogányok. A fákat szent élőlényeknek tekintették. Az erdő tele volt számukra magas rendű ártó vagy segítő hatalmak láthatatlan de érezhető jelenlétével. Tárgyaik, színeik, sokszor véres áldozataik szimbolikus rítusaik idéző formuláit jelentették. Mélységes természethitük élményszerű bizonyosságként hatotta át őket. Tisztelték, imádták a tüzet, a vizet, a szelet, a Napot és a Holdat. Félték, békítették az elemeket. Dobjaik, csengőik, táncaik, mantráik, nászi, születési, temetési szertartásaik létük szerves részévé lettek. Rettegték erejüket. Eksztatikusan élték a bennük is lüktető bioritmusukat. A mérhetetlenül fontos álmok, megérzések, sejtelmek olyan többlet rezgésantennákat fejlesztettek ki bennük, amelyek utódaikban már megbénultak.

Lehetséges, hogy létünk titkának számunkra még érthetetlen viszonylatában szegényebbek lettünk náluk?

Nem tudjuk, Hermész Triszmegisztosz, a Háromszor Hatalmas, mitikus alak vagy bölcs öregember-e. Bizonyos azonban, hogy Smaragdtáblája az emberi szellem minden bölcsességének, tudományának gyökerét tartalmazza. Ha már e ködbe vesző múltú, csodálatos tételnél tartunk: „amilyen a makrokozmosz, ugyanolyan a mikrokozmosz, és ebből csodálatos analógiák adódnak”, ide kívánkozik egy másik halhatatlan idézet is. „Az ember (mikrokozmosz) bölcsője a csillagokban ringott valamikor” – mondja a Popol Vuh mellett még jó néhány ősrégi kinyilatkoztatás és feljegyzéstöredék.

Kétségtelen, hogy korunk tudományának geocentrikus szemlélete kozmocentrikussá változott. Csillagászaink üzeneteket juttattak ki a létspóráktól nyüzsgő, mérhetetlen űrbe két alakkal, betűkkel, számokkal. Ez valójában ilyenfajta kiáltást jelent: „Hahó! Mi ilyenek vagyunk! Van ott valaki?” Erre persze még nem kaptunk választ. Nem pusztán az általunk alkotott és a kozmikus törvények szerint enyhén szólva aggályos tér-idő kategóriánk miatt, amelyet saját rövid, fizikai létünkhöz, és nem a fény terjedési sebességéhez mérünk. Kozmoszba kilőtt ábráinkra a tejútrendszerünk peremén lebegő szoláriánk apró, kék csillagporszemére esetleg csak fényévmilliók eltelte után érkezhet visszhang a legközelebbi, miénkhez hasonló életformát hordozó naprendszer bolygójáról. Marx György professzor urat kellene megkérdezni, ki volt az a szellemes, éles eszű fizikus kollégája, aki felvetette a kérdést, vajon az ő üzenetük – mármint a mi civilizációnknál sokkal kulturáltabb lényeké – ninc