Kállay Eszter

Vérehulló fecskefű

– szemelvények –

© Kállay Eszter, 2023

Sz.-nek, K.-nak és a nőknek,
akik megtartanak

valaki markában vs. valaki tenyerén

találkozás magunkkal

elővettem a telefonom, hogy megtudjam, hogy vagyok.

végigpörgettem az appot, gyengéden, együttérzőn ajánlotta

fel a hirdetéseket, hogy mit vegyek meg. közben rózsaszín

képeket tolt elém, animációkat az emberi bőrről, a húsról, hogy

hogyan választják szét, varrják újra össze.

biztosított róla, hogy mellettem áll, hogy a legjobb tippeket adja, hogy

bármikor írhatok, és számíthatok a figyelmes chatelésre – ha átváltok

a fizetős verzióra, amit most épp megtehetek, egyszerűbben, mint valaha.

te hónapok óta bennem úszol, könnyű vagy, alig érzed a súlyod.

irigylésre méltó állapot, én

itt kint izzadok, válaszolok a felém repülő kérdésekre.

de miért ne ismerném el, hogy milyen

fárasztó megnőni?

egyszer kerek leszel, mint egy gyümölcs. csodálom, hogy ellentartasz

a végtelen növekedéskényszernek, ami körülvesz –

saját idődet te magad töltöd ki, nincs szükséged határidőkre,

vagy mindig továbbnyúló tervekre.

az álmokra reggel csak homályosan

emlékszem, volt bennük végtelenség, kamaszkori helyszínek,

egy fájó igazság. te is láttad őket?

ne érezd

egy könyök, ami olyan

szögben áll beléd, hogy letörjön

a sajátod.

a szárnyaim kifordult

fogasok, a rajtuk lógó

ruhából hiányzik az ember.

vállfák, amivel az őseim

próbálták elhajtani

titokban a magzatot.

a durva kéz majdnem közvetlenül

a puha előtt, ami

körülfogja az ujjad.

a gerincérzéstelenítés, súlyos, ahogy leér,

fémesen nehezíti el a hátad,

kötél a porcok között.

egy kéz, ami kérdés nélkül hatolt beléd,

a formáját akkor felvette a méhed,

és emlékeztet, hogy

te

ezt

hagytad

magadat el.

törmelék tövében

lochia

mint egy kioldott zár, fellélegzik bennem a lochia, utánad érkezett, és

színezi a napjaim. először úgy, mint a nehéz tempera, aztán már

éppen csak, mint amikor a fákon ragadt előző napi esőt leveri a szél, és az rám

szitál, a cseppek átmenetileg maradnak a bőrön.

más szagú a húsom, mint korábban, és fut ki belőlem a tej, követem,

mint kiránduláskor a patakot, követlek.

felveszem a ritmusod.

sírsz, és a torkodból vihar kel, szeretnéd, hogy a sírásod tükrözze az ég. a nyári vihar

odaláncolt az erkélyhez, hipnotizál,

alig tudok elszakadni tőle.

most máshogy nézem, ahogy tépi a fákat, mert

sírsz, és ez valahol ugyanaz az elem.

ma én alszom tíz perccel többet

a törmelék tövében felnőhettünk,

gödör a vállad ívében. erőm írni nincs.

máshoz sincs erőm, csak írni.

kapaszkodom beléd,

a kisbaba pedig belém.

éjjel lassan keresem bőrödet a bőrömön.

összehúzott szemmel lépünk ki homályos

reggeleken, rutinos táncmozdulatokkal kezdjük

a napot. a nap melege a bőrödön egy hűvös szobában, ha

bevillan, megtalálom a kezed az autóban.

miután megszületett, mindenre téged kellett kérjelek.

hadd menjek el zuhanyozni, hadd ihassak egy teát,

hadd tartson szünetet a mellkasom, ami emelkedik és süllyed,

egy apró tüdővel azonos ütemben.

ez a fokú kiszolgáltatottság megijeszt, arra késztet,

hogy behúzódjak a csigaházba, aminek a kérge meleg,

a belseje hideg.

mezítláb fekszem a takaró alatt, fáradtságba

burkolózva. bátorítasz, hogy emeljem fel a szélét.

mélyen beivódtunk egymás cselekvéseibe.

mennyi

kitettség van abban, hogy a kezed végigkövette az összes

kontrakciót. vagy csak én szégyellem bevallani,

mennyire féltem tőle, hogy így láss.

a három köztudottan páratlan szám, és mi lesz, ha valaki kimarad.

a kiszolgáltatottság hozta magával a haragot, mint zászlót,

amit rossz helyen, rossz időben próbáltam kitűzni. harag

a csuklyás izomnál, a szemhéjam mögött, de tévesen irányítom

feléd. kéznyomok alszanak velem a hideg ágyban.

egyszer azt mondtad, az elképzelhető legszebb

randink volt, amikor az első láz alatt

próbáltuk beadni a kúpot a vörös és kiabáló

csecsemőnknek.

ami hiányzik,

villák és kések és beszélgetés zaja, a ráérősség luxusa.

hogy olyan lassan vehessük le egymásról a ruhát, amilyen

lassan szeretnénk.

ha megtalálom este a bőröd,

tudom, hogy érti az enyém.

ahogy hozzá beszélsz, csodálom a hangod.

amin az összes gyengédséget valaha hallottam.

ahogy beszélgettek, széttörik és felolvad bennem egy csont,

amit korábban keményre növesztettem, hogy megvédjen.

még mindig érzem a hiányt, abból nőtt ki ez

a növény, amihez hasonlót nem láttam,

amit nem akarok kontrollálni.

az egyik utas a két legfontosabb mellett.

fognyomok a mellemen, a kezed régi helyén. megosztjuk

magunkat egymáson kívül valaki mással is, aki vidáman

néz ránk, nem érti, mit szakított félbe, mert amit elkezdett,

nagy erővel éli.

valaki, aki túlnő rajtunk, mintha a cserépből nyílna az

ég felé, átszakítja a plafont, az összes felhőt könnyedén

választja szét, de kéri, hogy közben fogjuk

az egyik kezét. felváltva. ma én alszom tíz perccel

többet, holnap te.

megkérdeztem a lakásunk tárgyait, milyennek látnak

minket. halkan adták vissza az érintésed.

tej egy homályos edényben, kenyérmorzsák

és félig hámozott, ráncos bőrű zöldségek,

az alma héja, akár a hasamon maradt nyomok.

a felszínen minden szanaszét,

de a hármunk íriszében kristálytiszta

zöld-barna, kék, kék.

bárhol megsértve narancssárga színű tejnedvet ereszt

ne add tovább

a családi legendárium jól ismert és kedvelt történetei gyakran

szólnak a szorongásról. a dédanyád nevetve meséli, hogy napokig nem merte

megfogni a koraszülöttet, mert félt, hogy

eltöri.

rád csukták a kisszobát, hogy ne halljanak.

valami egyszerűen megfeszült, amikor egy csecsemő sírt,

és utána nem engedett ki. én tehetek róla?

belém kövült az a feszülés. a csukott ajtó jól leszorította,

nem pendült többet az a húr.

hány nem-érintés és hány napig? összeránduló reflex,

ezt tanulta a gyomrod.

volt már olyan, hogy egy lakás megfojtott egy embert?

jöttek a háborús hírek, és elkezdték ölni egymást. a gyerekek előtt ordították,

hogy ne a gyerek előtt.

amikor kimondtam, hogy a vers eszköz, és nem

tökéletesre csiszolt remekmű,

kiszakadt belőlem egymillió évnyi sóhaj.

egymillió év, amely során nem született elég vers rólunk, akik

most is félálomban olvasnak, és olvasás közben szoptatnak,

pelenkáznak, mosnak, feltörölnek és vigasztalnak.

nekik üzenem, hogy a verseim

nem kifényesített tárgyak,

egészen mástól világítanak.

utolsó

ez olyan növény, aminek a gyökere nő az ég felé,

a virága pedig a pokol felé, ez rossz növény, ami kifordítva nő,

gyökere kitárja magát, olyat mutat, amit nagyon nem lenne

szabad, a nedve egyértelműen vér.

ez olyan gyökér, ami durvább, mint a medvebunda,

olyan, ami a talp közepéből szakad fel, ami

nem kímél, odafog,

olyan, amit kitépnek majd, amit gyökerestül kell kitépni,

mert túl sok rajta az érzelem.

ez olyan növény, akit nem féltek már, aki bátran beszél,

mert évszázadokig csak nőtt, figyelt és hallgatta az emberi szót.

mikor megszólalt, kijött belőle egy sűrű nedv, amitől

mindenki megijedt.

olyan növény, aki nem engedi, hogy a fent–lent hierarchiája

tagolja őt. aki befelé ugyanannyira szeretne terjedni,

mint kifelé.

akinek nedve van, akinek terve van, akinek társa a talaj és az ég.

Tartalom

valaki markában vs. valaki tenyerén

találkozás magunkkal

sheela na gig a bunkerbe költözik

magra találni

óceánszem

születésnap

szívcsap

mantra

ne érezd

törmelék tövében

lochia

barátaink

zárvatermő

tintakék

fűszálak

vérehulló fecskefű

jön

anyaméhtánc

a láthatatlanok földje

sárga

csillapító kezek, egy erdőnyi madárraj

Belső zaj

az elengedés biztonságos

ma én alszom tíz perccel többet

bárhol megsértve narancssárga színű tejnedvet ereszt

ne add tovább

mese az erős lányról

Tera

prizma

szemtanú

nádnővérem, nádhúgom

nullás

rászorul

otthonos

innentől a kőcsönd már nem fenyeget

utolsó

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Balogh Emerencia
A borító Rudas Klára Kallantyú No. 4 című
festményének felhasználásával készült
(Andreas Fogarasi-gyűjtemény)
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 367 7

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL