Fordította

Horváth Benji

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Andrei Dósa: Multă forţă şi un dram de gingăşie

Editura Polirom, Iaşi, 2021

Copyright © 2021, Andrei Dósa

All rights reserved

Hungarian translation © Horváth Benji, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítófotó © Wallpapers.com

Minden jog fenntartva

Szűrő, szita, gereblye, tudtam jól, hogy így lesz.

H. László

A fiatal férfiak a tűz és hamuhalom között feküdtek, és két-három évig ott maradtak. „Állandóan lehetett látni ilyeneket, amint a tűz fölé hajoltak, a hamuban hemperegtek, hamut ettek, s nem törődtek sem azzal, hogy valami hasznos tevékenységet végezzenek, sem azzal, hogy tisztán tartsák magukat.” Néhányan szemmel láthatóan salakot is rágtak. Őket Salakrágóknak nevezték.

Robert Bly: Vasjankó. Könyv a férfiakról
(Berényi Gábor fordítása)

1

Eleinte nem is lehet szívnek nevezni a szívet. Bonyolult folyamat előzi meg a szívcső kialakulását. A terhesség ötödik hetében gyors differenciálódás révén alakul ki a tényleges szív, amely ebben a szakaszban már nagyon hasonlít egy felnőtt ember szívéhez. Innentől a szívműködés már az ultrahangon is látható. Röviden, a biológiai érés azt jelenti, hogy egy nagyon apró szív ökölnyi méretű felnőtt szívvé alakul át.

Az érzelmi érés már egy másik történet, a spirituálisról nem is beszélve. A protoplazma tömege, az amőbatest szünet nélkül változtat alakján. Az érettségben a lélek további mutációkat szenved el; mozgásminták figyelhetők meg, ritmus, amely bizonyos paraméterek közé illeszkedik. Olykor azonban előfordul, hogy kirobban minden, mint egy vulkán. Ilyenkor az érintett izzó vasbabává válik, senki nem tudja megérinteni többé. És ő sem tud már megérinteni senkit. Érzelmileg a legtöbben tizennyolcadik életévünk betöltése után is kaotikus létezést folytatunk. A szakáll és az izmok nem jelentenek garanciát. A sima bőr és a hosszú szempillák, a telt mell és a csípő sem garancia.

Tizennégy éves korom körül kezdett megváltozni a testem, de húszéves koromig pattanásokkal teli, lágy tekintetű, babaképű fiú voltam. Húsz és huszonöt között megtartottam valamennyit a gyermeki vonásokból, de fokozatosan megszabadultam a pattanásoktól. Huszonöt után kezdtek tisztábban megmutatkozni a maszkulin vonások az arcomon. Harmincnégy évesen atletikus alkatú, markáns vonásokkal rendelkező férfi vagyok. Már senki nem tudna összetéveszteni egy kamasszal.

Tegnap véletlenül besétáltam egy katolikus templomba Budapest belvárosában. Miután hallgattam egy darabig a papot, aki Paul Claudel megtéréséről beszélt, rájöttem, hogy egy keresztelőn vagyok. Csak az első két sor volt foglalt. A szószék felől, az egész kompakt gyülekezet felől különös, jóindulatú csend sugárzott. Azt hiszem, ez volt az, ami vonzott, és már az elején arra késztetett, hogy maradjak. A szentek megidézése után az ördögűző ima következett. „Mindenható és örökkévaló Isten, aki elküldted Fiadat, a mi Urunkat, Jézus Krisztust a világba, hogy a Sátán, a gonosz lélek hatalmát szétzúzd, és kivezesd az embert a sötétségből az örök világosságba, a Te országodba.” Ennél tovább nem sikerült követni a szertartást, mert a magyar változatban a „kivezetni az embert a sötétségből” úgy van, hogy „megmenteni az embert a sötétség birodalmától”. Könnyű és kiszámítható dolog olyasvalakitől, mint én, aki olvasott már valamicskét életében, sőt egy időben kacérkodott a gondolattal, hogy költővé váljon, hogy a metaforát hallva magamban rögtön „sötétség irodalmát” csináltam a „sötétség birodalmából”. Ravasz mosoly jelent meg arcomon. Nem jöttem ki rögtön a templomból, hanem óvatos léptekkel oldalról közelítettem meg a bent lévőket, kíváncsi voltam a megkeresztelendő gyermekre. Nem sikerült mást látnom, csak egy kis kupacot és egy fehér sapkával fedett fejet. Sok sikert kívántam a babának életében. Talán ha a pap nem idézett volna meg prédikációjában egy irodalmi alakot, ha nem sejtettem volna, hogy az egybegyűltek, beleértve a szülőket is, a társadalom értelmiségi rétegéhez tartoznak, és főként, ha nem lennék magam is szülő, eszembe se jutott volna megáldani a gyereket. Ahogy a kivehetetlen vonásait néztem, mint egy fénylő felhőben elszabadult mágneses vihar ereszkedett rám a nosztalgia és az undor a kis kupac iránt, ami magam is voltam, amikor leüvöltöttem a csillagokat a keresztség vize alatt, aztán a konfirmációs szertartás egy református templomban, ahogy a lelkész meleg keze elidőzött a fejem tetején. Semmi megvilágosodás nincs itt, gondoltam, csak egy kis emberi melegség. Egy volt osztálytársam esküvője a gyergyóditrói katolikus templomban és a pillanat, amikor Atti, a legjobb barátom, az öltönyére húzott, laza bőrdzsekiben, frissen borotválva, pálinkától vörösen és felturbózva az ingujjamnál fogva húzott fel a toronyba, hogy megkongassuk a harangokat. Bimm-bamm. „Sok szerencsét a daruiddal, Dósa!” És aztán a futás le a lépcsőkön, mintha eltűnni próbálnék Atti leheletének gőzében.

Kiléptem a szeptemberi naptól kivilágított udvarra, és rögtön felhívtam a feleségemet. Nagyon jól éreztem magam, szinte euforikusan, szívesen sétálgattam volna vele egész nap Budapesten, de a vonal másik végén a telefont kisajátítani akaró gyermek sikolyai visszarántottak a földre, és véget vetettek a telefonbeszélgetésnek.

Néhány perccel később visszatért a jókedvem, és sötétedésig sétáltam a napfényben meg szmogban fürdőző városban, már nem gondolva a mindennapi ütközetekre a feleségem és a képernyőhöz egyre jobban vonzódó kis szörnyeteg között, aki néha meglepő zsigeri erővel fejezi ki az akaratát. Csaták, amelyekben nem sok részem van, kevésbé vagyok érintett, mivel kevesebb időt töltök a gyerekkel.

Az érintettség hiánya nem is lenne akkora nyomorúság, ha nem járna együtt egy mocskos, meggondolatlan szájjal. Elég, ha a fiunk keresztelőjére gondolok, és máris szégyellem magam. A feleségem szervezte meg. Mindketten listáztuk a saját vendégeinket. Nem kellett nagyon megerőltetnem magam, mivel az én családom sokkal kisebb, mint az övé. Az egyetlen, amihez ragaszkodtam, az volt, hogy én válasszam meg a vallását. A lelkésszel együtt dolgoztuk ki a keresztelő részleteit. Ez egy személyesebb beszélgetést jelentett, tele morális-keresztény javallatokkal. Amikor audienciára mentünk a parókiára, ahol a hivatalában fogadott minket, többek között azt mondta, hogy ne tekintsük a gyermeket játékszernek, amit néhány napig megtartunk, aztán ha megunjuk, eldobjuk egy sarokba és ott felejtjük. Természetesen egy ilyesfajta analógián fölényesen mosolyogtam a bajuszom alatt. Ugyanakkor felébredt bennem az elutasítás ösztöne. Miért érezte szükségesnek, hogy ilyen beszédet tartson nekem? Nekem és a feleségemnek, olyan embereknek, akik már kifogástalanul bizonyították szülői képességeiket gyermekük eddigi, hat hónapos életében. Legbelül kinevettem ezt az embert. Hivatalból érzett elismeréseimhez ügyesen hozzáadtam itt-ott egy kis megvetést. Elrontottam a képét. Túl szép volt, ahogy magamnak megalkottam őt a fejemben.

Ezek után idegesen, mint a vendég, aki egyre kevésbé kedveli házigazdáját, és minél hamarabb el akarja hagyni annak otthonát, aláírtuk a gyermek anyakönyvezését a parókián, és elmentünk egy nagy étterem és szálloda pincéjébe, hogy megrendeljük a tortát.

Ha az az ember maradok, aki minimálisan vonódik be a dolgokba és kussol, minden simán ment volna a keresztelő napján. Számomra legalábbis. De valami arra ösztönzött, hogy baromságot csináljak mindenki előtt. És ezt pont annál a gyönyörű platánfánál, amely alatt a vendégek úgy döntöttek, összegyűlnek fotózkodni. Iulia mosolygott, én meg időnként, mindenki szórakoztatására, a fejem fölé emeltem a gyereket, körülöttünk sugárzó arcok kis csoportjai, szétszórva a tavaszi parkban. Egy adott ponton azonban úgy éreztem, hogy az én családom tagjai csak az idejüket vesztegetik ott. Néhányan közülük diszkréten kommentálni kezdték, ahogy forgatom a babát a levegőben. Mások megjegyezték, hogy miért nem fotózkodunk a park más részeiben is. Konkrétan csak álldogáltak ott, nem volt semmi dolguk. A cipőorrukat nézték, vagy hunyorgó szemmel bámultak a semmibe az ágak között. De leginkább nagy érdeklődéssel – szemükben játékos, huncut ragyogás – figyelték azokat, akik arra készültek, hogy megörökítsék a pillanatot a park egyik öreg platánja alatt. Egyszerűen irigykedtem rájuk, szerettem volna én is ott állni velük a széleken és megjegyzéseket tenni. Így hát odamentem Iuliához, aki éppen pózolt néhány távolabbi rokonnal, akiket nem ismertem olyan jól, bedugtam a fejemet, majd a nyakamat és a felsőtestemet a képbe, és hangosan megkérdeztem, hogy miért nem foglaltad le korábban azt az éttermet? Azt akartam volna mondani, hogy azt a nyomorult éttermet, de visszafogtam magam. Valaki horkantott egyet. Egy nagybácsi zavartan elmosolyodott, meglepetten kissé hátravetette a fejét. Iulia megkövülten nézett rám. Bárhogy is, csodálatos módja volt ez annak, hogy a feleség és az övéi nyakába akasszunk bizonyos nemkívánatos benyomásokat, amelyeknek szigorúan a saját családhoz volt közük. Hogy miként mérgezzünk meg mindenkit, ha nem tetszik valami. Nem szeretem az esküvőket, nem szeretem a keresztelőket, ez van.

Előre megbeszéltük, hogy pontosan mikor kezdődik a templomi szertartás, illetve hogy pontosan mikor veszi kezdetét az ünnepség az étteremben. Előre megbeszéltük, hogy a kettő között Iuliának szüksége lesz egy órára, hogy szépen felmenjen és elfoglalja az erre az alkalomra kibérelt hotelszobát, hogy legyen ideje szoptatni, esetleg elaltatni is a gyereket. De előfordul, hogy az ember megfeledkezik róla, hogy éppen most lett belőle családfő, mit lehet tenni…

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Körmöczi Györgyi

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 693 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License