Karin Slaughter

Azon az éjszakán

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

Karin Slaughter, 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2024
A mű eredeti címe: After That Night (HarperCollins Publishers LLC, New York, USA)
Magyarra fordította: Bosnyák Edit

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2024

Átdolgozott kiadás

978-963-540-832-0

- Borítókép: Shutterstock

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Liznek

„Ne feledd, hogy csak az taníthat másokat,
akinek már begyógyult a sebe!”

(Forrás: ismeretlen)

Jó reggelt, Dani! Nagyon élveztem a legutóbbi estét… ritkán lehetek együtt egy gyönyörű és okos nővel… ez egy különleges párosítás.

???

Meg tudom adni neked a Stanhope-kampány elérhetőségét, ha továbbra is önkénteskedni szeretnél.

Ki vagy te?

Nagyon vicces! Tudom, hogy szükségük van toborzókra, ha segíteni szeretnél. Esetleg beugorhatnék érted a kampányközpont felé menet.

Sajnálom, de azt hiszem, összekeversz valakivel.

A Juniperen laksz, a Beaux-Arts stílusú épületben, igaz?

Nem. Összeköltöztem a barátommal.

Imádom a humorodat, Dani!

Jobban meg akarlak ismerni.

Tudom, hogy imádod a parkot bámulni a hálószobád ablakából.

Esetleg bemutathatnál Lord Pantaloonsnak.

Honnan tudod, hogy van egy macskám?

Mindent tudok rólad.

Beszéljünk komolyan! Jen vett rá erre az ostoba tréfára?

Hidegrázást kapok tőled.

Állandóan a lábadon lévő anyajegy jár a fejemben, és az, hogy meg akarom csókolni

…újra…

Ki a franccal beszélek?

Valóban tudni szeretnéd?

Ez nem vicces. Áruld el, hogy ki a fene vagy!

Az ágyad mellett álló éjjeliszekrény fiókjában van papír és toll.

Készíts egy listát azokról a dolgokról, amik halálra rémítenek!

Az vagyok én.

Előhang

Sara Linton a fülére szorította a telefont, miközben az elsőéves rezidens orvost figyelte, aki éppen az egyik beteget látta el, akinek hatalmas seb tátongott a jobb karján. A frissen végzett dr. Eldin Franklinnek elég rossz napja volt. Két órával ezelőtt kezdődött el a műszakja a sürgősségi osztályon, és már életveszélyesen megfenyegette egy drogok hatása alatt álló bokszoló, valamint meg kellett vizsgálnia egy hajléktalan nő végbelét, ami nagyon rosszul sült el.

– Elhiszed, hogy ezt vágta a fejemhez?

Tessa olyan dühös volt, hogy a telefon is beleremegett, de Sara tudta, hogy a húgának nincs szüksége bátorításra az újdonsült férje szidalmazásához.

Éppen ezért Eldint figyelte, és megborzongott, amikor a férfi úgy szívta fel a lidokaint a fecskendőbe, mint Jonas Salk a gyermekbénulás elleni oltóanyagot, amikor először próbálta ki. Jobban figyelt a fiolára, mint a betegére.

– Úgy értem, ez a fickó egyszerűen hihetetlen! – folytatta Tessa.

Sara megnyugtató hangokat hallatott, miközben áttette a telefont a másik fülére. Megkereste a tabletet, és megnyitotta Eldin betegének az aktáját. A sebnél jóval fontosabb volt az a körülmény, hogy a nővér, aki felvette a harmincéves férfit, megállapította, hogy gyorsan ver a szíve, harmincnyolc fokos láza van, össze van zavarodva, és álmatlanságban szenved.

Sara felpillantott. A beteg folyamatosan vakargatta a mellkasát és a nyakát, mintha mászna a bőrén valami. A bal lába annyira remegett, hogy az ágy is remegni kezdett tőle. Egyértelmű volt, hogy alkohol-elvonási tünetekben szenved.

Eldin nem vette észre a jeleket, de ez nem volt túlságosan meglepő. Az orvosi egyetem nem készítette fel a diákokat az életszerű helyzetekre. Az első évben megtanulták, hogyan működik a test, a második évben pedig azt próbálták megértetni velük, miféle hibák kerülhetnek a rendszerbe. A harmadik évben betegekkel is találkoztak ugyan, de kizárólag egy gyakorló orvos szigorú és szükségtelenül szadisztikus felügyelete mellett. A negyedik évben pedig kiderült, hogy hol fognak rezidenskedni, ami olyan volt, mint a legrémesebb szépségkirálynő-választás. A diákoknak türelmesen ki kellett várniuk, hogy kiderüljön, vajon az egyik jó nevű klinikán kaptak-e helyet, vagy egy vidéki kisváros ócska kórházában.

Eldinnek sikerült bejutnia a Grady Memorial Kórházba, amely Atlanta egyetlen állami kórháza volt, és ennek volt a legforgalmasabb sürgősségi osztálya az egész megyében. Függetlenül attól, hogy Eldin elsőéves rezidens volt, azt hitte, hogy már mindent látott. Sara észrevette, hogy máshol járt az agya, miközben a beteg karja fölé hajolt, és befecskendezte az érzéstelítőt. Valószínűleg a vacsora körül forogtak a gondolatai, vagy az a lány járt a fejében, akit fel fog hívni, vagy azt számolgatta, hány év múlva fogja visszafizetni a diákhitelét a kamatokkal együtt, amiből meg tudna vásárolni egy házat.

Sara ránézett a főnővérre. Johna is Eldint figyelte, de a nővéreknek az volt a szokásuk, hogy nem könnyítették meg a kezdő orvosok dolgát. És hamarosan megtörtént a baj.

A beteg előredőlt, és kitátotta a száját.

– Eldin! – kiáltotta Sara, de elkésett.

Eldin hátát úgy terítette be a hányás, mintha tűzoltótömlőből locsolták volna rá. Megingott, elkerekedett a szeme a döbbenettől, azután zihálva kapkodni kezdte a levegőt.

Sara nem kelt fel a nővérpult mögött lévő székből, miközben a beteg visszahanyatlott az ágyra, és megkönnyebbülten elmosolyodott. Johna arrébb húzta Eldint, és kioktatta, mint egy kisgyereket. Eldin rémült arckifejezése ismerős volt Sarának, mert ő is a Gradyben rezidenskedett, és számtalan fejmosást kapott. Az egyetemen nem figyelmeztették a diákokat arra, hogy a megszégyenülés és a hányás segítségével válik majd belőlük igazi orvos.

– Figyelsz rám egyáltalán, Sara? – kérdezte Tessa.

– Igen. Sajnálom. – Sara igyekezett a húgára összpontosítani. – Mit is mondtál az előbb?

– Azt mondtam, ő vajon miért nem veszi észre, hogy tele van a konyhában a kibaszott szemetes? – Tessa jóformán levegőt sem vett. – Én is egész nap dolgozom. Miért nekem kell munka után kitakarítanom a házat, kiteregetnem a ruhákat, vacsorát főznöm, és kivinnem a szemetet?

Sara hallgatott. Nem lepte meg a húga panaszáradata, mert Lemuel Ward volt a legönteltebb seggfej, akivel Sara valaha találkozott, pedig a szakmája miatt sok ilyen emberrel hozta össze a sors.

– Úgy érzem magam, mintha belecsöppentem volna A szolgálólány meséjébe.

– A könyvbe vagy a sorozatba? – kérdezte Sara, és kínosan ügyelt arra, hogy ne legyen gúnyos a hangja. – Arra nem emlékszem, hogy kivitte volna a szemetet…

– Az is pont ugyanígy kezdődött.

– Dr. Linton? – Kiki, az egyik beteghordó, feltette a kezét a pultra. – A hármas beteget most hozzák fel a röntgenről.

Sara némán köszönetet mondott neki, és megkereste a tableten a felvételeket. A hármas beteg egy harminckilenc éves, skizonfrén férfi volt, aki Deacon Sledgehammer néven jelentkezett be, egy golflabda méretű dudor volt a nyakán, harminckilenc fokos láza volt, és remegett. Önként beismerte, hogy az élete túlnyomó részében heroinfüggő volt, és mivel a lábában, a karjában, a lábfejében, a mellkasában és a hasában is szétdurrantak a vénák, kénytelen volt bőr alá beadni magának a szert, később pedig közvetlenül a nyakába és az artériákba. A röntgenfelvételek megerősítették Sara gyanúját, de nem örült annak, hogy igaza volt.

– Az én időm is ugyanolyan értékes, mint az övé – mondta Tessa. – Nevetséges ez az egész!

Sara egyetértett a húgával, de hallgatott, miközben keresztülvágott a sürgősségi osztályon. Ezen a kései órán többyire lőtt és szúr sebekkel, autóbalesetekkel, túladagolással és szívrohammal kellett foglalkozniuk, de ma éjjel szerencsére viszonylagos nyugalom uralkodott, talán azért, mert esett az eső, vagy pedig azért, mert a Braves a Tampa Bay ellen játszott. Az ágyak többsége üresen állt, és csak néhány gép sípolása törte meg a beszélgetéseket. Sara elvileg az ügyeletes gyermekorvos volt, de felajánlotta, hogy beugrik az egyik orvos helyett, aki részt akart venni a lánya iskolai rendezvényén. Nyolc óra már letelt a tizenkét órás műszakból, és eddig az volt a legrosszabb, amit látott, hogy Eldin hátát lehányta az egyik beteg.

És igazság szerint az is inkább vicces volt.

– Anya természetesen megint hozta a formáját – folytatta Tessa. – Csak annyit mondott, hogy egy rossz házasság is házasság. Azt sem tudom, hogy ez mit jelent.

Sara megnyomta az ajtó gombját.

– Hat hónapja vagy férjnél, Tessie. Ha most nem vagy mellette boldog, akkor…

– Nem állítottam, hogy nem vagyok boldog – makacskodott Tessa, habár minden egyes szava az ellenkezőjéről árulkodott. – Kétségbe vagyok esve.

– Isten hozott a házaséletben! – Sara elindult a liftek felé. – Vagy rááldozol tíz percet, és a fejéhez vágod, hogy ezt már elmondtad neki, vagy elmondod újra.

– Ez a tanácsod?

– Szándékosan nem adtam neked tanácsot – jegyezte meg Sara. – Lehet, hogy ez ócska duma, de vagy meg tudjátok oldani, vagy nem.

– Neked is sikerült megoldanod a dolgokat Jeffrey-vel.

Sara ösztönösen a szívéhez kapott, de már nem érzett olyan erős fájdalmat, amikor az özvegységre emlékeztették, mint régen.

– Talán megfeledkeztél arról, hogy elváltam tőle?

– Talán megfeledkeztél arról, hogy én is ott voltam? – Tessa vett egy mély lélegzetet. – Megoldottátok a problémáitokat. Újra feleségül mentél hozzá, és boldog voltál.

– Valóban az voltam – helyeselt Sara, habár a húgának nem az volt a problémája, hogy a férje megcsalta, és állandóan tele volt a szemetes, hanem az, hogy egy olyan férfihoz ment hozzá, aki nem tisztelte. – Nem titkolok el előled semmit. Erre nem létezik egyetemes megoldás, mert minden kapcsolat más.

– Ezt én is tudom, de…

Tessa hangja elhalt, amikor a lift ajtaja kinyílt. A gépek sípolása halkabb lett. Sara úgy érezte, hogy szikrázni kezd körülötte a levegő.

Will Trent különleges ügynök állt a fülkében, és mivel éppen a telefonját bámulta, Sara kihasználta az alkalmat, és elgyönyörködött benne. Will magas volt, és karcsú, széles volt a válla, és a háromrészes öltönyben is látszott, hogy rendszeresen fut. Homokszínű haja megázott az esőben, a bal szemöldöke és a szája fölött két heg húzódott, és Sara eljátszadozott a gondolattal, hogy milyen érzés lenne, ha megcsókolná.

Will felpillantott, és elmosolyodott.

Sara viszonozta a mosolyát.

– Halló! – mondta Tessa. – Hallottad, amit…

Sara kinyomta a hívást, és zsebre tette a telefont.

Miközben Will kilépett a liftből, a nő azon töprengett, hogyan készülhetett volna fel jobban erre a véletlen találkozásra. Például nem kellett volna nagymamás kontyba kötnie a hosszú haját, és alaposabban letörölhette volna a ketchupot a köpenyéről, ami vacsora közben került rá.

Will azonnal kiszúrta a foltot.

– Úgy tűnik, hogy…

– Az vér – vágott a szavába Sara. – Az egy vérfolt.

– Biztos vagy benne, hogy nem ketchup?

– Teljesen. Orvos vagyok, úgyhogy…

– Én pedig nyomozó vagyok, úgyhogy…

Mind a ketten elvigyorodtak, és Sara csak ekkor vette észre, hogy Will társa, Faith Mitchell szintén a fülkében van, és alig két méterre áll tőlük.

Faith színpadiasan felsóhajtott.

– Én munkához látok – mondta Willnek.

A férfi zsebre dugta a kezét, miközben Faith elindult a kórtermek felé. Vetett egy pillantást a padlóra, azután Sarára, azután a folyosóra, és már kezdett kínossá válni a csend, de a férfinak ez volt a specialitása. Rendkívül furcsa ember volt. Az sem segített a dolgon, hogy Sarának érezhetően megbénult a nyelve, amikor a közelében volt.

Kényszerítette magát, hogy megszólaljon:

– Rég láttalak.

– Két hónappal ezelőtt.

Sara elégedetten vette tudomásul, hogy Will pontosan tudja, mennyi idő telt el a legutóbbi találkozásuk óta. Arra számított, hogy Will mondani fog még valamit, de a férfi természetesen hallgatott.

– Mi járatban vagy itt? – kérdezte Sara. – Egy ügyön dolgozol?

– Igen. – A férfi szemmel láthatóan megkönnyebbült attól, hogy ismerős területre tévedtek. – Egy fickó levágta a szomszédja ujjait, mert összevesztek a fűnyírón. Miután megérkeztek a zsaruk, bepattant az autójába, és nekihajtott a legközelebbi lámpaoszlopnak.

– Micsoda zseni!

Will hangosan felnevetett, és Sara szívét kellemes melegség járta át. Úgy döntött, hogy beszéltetni fogja a férfit.

– És a georgiai FBI-irodának mi köze van az ügyhöz? Ez nem az Atlantai Rendőrségre tartozik?

– Az a fickó, aki levágta a szomszédja ujjait, egy drogkereskedőnek dolgozik, akit régóta el akarunk kapni. Azt reméljük, hogy szóra tudjuk bírni.

– Levághattok a büntetéséből, ha tanúskodik.

Az ócska poén miatt Will nevetése ezúttal nem volt olyan őszinte. Vállat vont.

– Ez a terv.

Sara elvörösödött, és megpróbált biztonságosabb vizekre evezni.

– Az egyik betegre vártam, akit most hoznak fel a röngtenről. Nem szoktam a liftek közelében ácsorogni.

A férfi bólintott, azután megint kínos csönd lett. Megdörzsölte az állát, amitől kissé kivörösödött a heg, amely az állától indult, és bekúszott az inggallérja alá. A mozdulat közben figyelmeztetően megcsillant az ujján a jegygyűrű. Will észrevette, hogy Sara látta a gyűrűt, és gyorsan zsebre dugta a kezét.

Sara tudta, hogy véget kell vetnie ennek a beszélgetésnek, mielőtt lángra gyúl az arca.

– Nos, biztosra veszem, hogy Faith már vár téged. Örülök, hogy újra találkoztunk, Will ügynök.

– Én is, dr. Linton.

Will odabiccentett Sarának, és követte a társát.

Mivel Sara nem akart vágyakozva utánabámulni, elővette a telefonját, és sms-ben bocsánatot kért a húgától azért, mert váratlanul kinyomta a hívást.

Két hónap.

Will tudta, hogyan veheti fel vele a kapcsolatot, de nem jelentkezett. Ugyanakkor Sara is tudta, hogyan veheti fel a kapcsolatot Will-lel, de ő sem jelentkezett.

Újra visszajátszotta a fejében a rövid beszélgetést, de a levágós poént átugrotta, mert nem akart megint elpirulni. Képtelen volt eligazodni az eseményeken. Talán Will flörtölt vele, vagy udvarias volt, vagy az is lehet, hogy ő viselkedett ostobán, és úrrá lett rajta a kétségbeesés. Csupán annyit tudott Will Trentről, hogy a felesége korábban az Atlantai Rendőrségnél dolgozott, dühöngő őrült hírében állt, és rendszeresen eltűnt hosszabb időkre. Ennek ellenére Will továbbra is hordta a jegygyűrűjét.

Végtére is Sara anyja megmondta, hogy a rossz házasság is házasság.

Szerencsére a lift ajtaja kinyílt, mielőtt beszippanthatta volna ez az értelmetlen gondolatmenet.

– Helló, doki! – Deacon Sledgehammer tolószékben ült, de Sara kedvéért megpróbált felállni. Kórházi hálóinget és fekete gyapjúzoknit viselt, és a nyaka fájdalmasan vörösnek és duzzadtnak látszott. A bőr alá fecskendezés miatt a karja, a lába és a homloka tele volt kerek hegekkel. – Rájött, mi bajom van?

– Igen. – Sara átvette a kerekesszéket a beteghordótól, és ellenállt a kísértésnek, hogy vessen még egy utolsó pillantást Willre, mint Lót felesége. – Tizenkét darab injekciós tű van beletörve a nyakába, és több is betályogosodott. Ezért van bedagadva a nyaka, és ezért tud nehezen nyelni. Elég súlyos fertőzést szedett össze.

– A picsába! – Deacon reszelős hangon felsóhajtott. – Ez úgy hangzik, mintha belehalhatnék.

– Bele is halhat. – Sara nem akart hazudni a betegnek. – Műtéti úton el kell távolítanunk a tűket, utána pedig legalább egy hétig bent kell maradnia a kórházban, hogy infúzión keresztül antibiotikumot kapjon. Az elvonási tüneteket is kezelni kell, és egyik sem lesz könnyű.

– A francba! – dünnyögte a férfi. – Meg fog látogatni?

– Természetesen. Holnap szabadnapom van, de vasárnap egész nap itt leszek.

Sara kinyitotta az ajtót a mágneskártyája segítségével, és engedélyt adott magának arra, hogy mégiscsak vessen egy pillantást a válla fölött Willre. A férfi már a folyosó túlsó végén járt, és bekanyarodott a sarkon.

– Az a fickó ideadta nekem a zokniját.

Sara a beteg felé fordult.

– A múlt héten, amikor a bíróság épülete előtt ültem – folytatta Deacon, és rábökött a fekete gyapjúzoknira. – Pokolian hideg volt. Az a fickó levette a zokniját, és odaadta nekem.

Sara szíve hevesen megdobbant.

– Ez nagyon kedves volt tőle.

– Az a kibaszott zsaru valószínűleg lehallgatót rakott bele. – Deacon a szája elé emelte az ujját. – Vigyázzon, mit mond!

– Rendben van.

Sara nem akart vitatkozni egy életveszélyes fertőzésben szenvedő skizofrén férfival. Már abból is kimerítő társalgás lett, hogy hosszú, vörösesbarna haja van, és balkezes.

Odagurította a beteget a hármas számú, függönnyel elválasztott fülkéhez, azután felsegítette az ágyra. Az alultápláltság miatt a férfinak olyan vékony volt a karja, mint egy elszáradt gally. A haja mocskos volt, több foga is hiányzott, a kora ellenére hatvanévesnek látszott, és úgy mozgott, mint egy nyolcvanéves. Sara valószínűnek tartotta, hogy nem fog túlélni még egy telet. Vagy a heroin, vagy az időjárás, vagy a fertőzés fog végezni vele.

– Tudom, mi jár a fejében. – Deacon öregesen felnyögött, miközben lehanyatlott az ágyra. – Fel akarja hívni a rokonaimat.

– Azt akarja, hogy felhívjam őket?

– Nem. És a szociális munkásokra sincs szükségem. – Deacon megvakarta az egyik heget a karján. – Hallgasson ide, doki! Szarházi alak vagyok.

– Nekem ez nem tűnt fel.

– Nos, magának szerencséje volt. Ma éppen jó napom van. – Deacon hirtelen elhallgatott, mintha csak akkor fogta volna fel, hogy talán nem fogja megélni a holnapot. – A pszichés állapotom olyan, amilyen, és függő vagyok. Imádom a heroint, nem könnyítem meg az emberek dolgát.

– Rossz lapokat osztottak magának – felelte higgadtan Sara. – De ez még nem jelenti, hogy rossz ember.

– Igen, de a családomnak borzalmas dolgokon kellett keresztülmennie miattam, ezért tíz évvel ezelőtt mindenből kitagadtak, és nem hibáztatom őket ezért. Rengeteg okot szolgáltattam erre. Loptam, hazudtam, csaltam, verekedtem… Nos, már megmondtam, hogy egy seggfej vagyok.

Sara felkönyökölt az ágy korlátjára.

– Mit tehetek magáért?

– Ha nem élem túl, értesítené az anyámat? De ne úgy, hogy rosszul érezze magát! Szerintem megkönnyebbülés lesz neki.

Sara elővett a zsebéből egy tollat és egy jegyzetfüzetet.

– Írja le a nevét és a telefonszámát!

– Mondja meg neki, hogy nem féltem! – Deacon olyan erősen nyomta rá a tollat a papírra, hogy szinte felkarcolta. Kigördült a szeméből néhány könnycsepp. – Mondja meg neki, hogy nem hibáztattam őt! És… és azt is mondja meg neki, hogy szerettem!

– Remélem, hogy erre nem lesz szükség, de megígérem, hogy felhívom, ha arra kerül a sor.

– De csak akkor, oké? Hamarabb ne! Nem kell tudnia, hogy még életben vagyok. Csak akkor hívja fel, ha… – Deaconnek elcsuklott a hangja, és remegett a keze, amikor visszaadta a tollat meg a füzetet Sarának. – Ugye érti, miről beszélek?

– Igen. – Sara megérintette a férfi vállát. – Előjegyzem a műtétre, és bekötjük az infúziót, hogy adhassak magának valamit, amitől jobban fogja érezni magát.

– Kösz, doki!

Sara behúzta maga mögött a függönyt, felemelte a nővérpultban lévő telefon kagylóját, rácsipogott a műtősökre, azután bepötyögte az infúzióval kapcsolatos utasításokat a tabletbe.

– Hé! – Eldin azóta lezuhanyozott, és felvett egy tiszta köpenyt. – Intravénásan telepumpáltam a részeg betegemet diazepammal. Most ágyra vár.

– Adj hozzá multivitamint és ötszáz milligram tiamint, hogy megelőzzük a…

– A Wernike-féle enkefalopátiát – fejezte be a mondatot Eldin. – Jó ötlet.

Sara úgy vélte, hogy a rezidens túlságosan magabiztos ahhoz képest, hogy az imént hányta le az egyik beteg. Mivel ma este ő felügyelte a munkáját, az volt a kötelessége, hogy rendre utasítsa, hogy ez többé ne forduljon elő.

– Ez nem ötlet, Eldin – mondta. – Ez a szokásos eljárás azért, hogy megelőzzük a rángógörcsöket, és megnyugtassuk a beteget. A detox olyan, mint a pokol, és a beteged szemmel láthatóan szenved. Nem részeg, hanem egy harmincegy éves férfi, aki alkoholfüggőségben szenved.

Eldin szégyenkezve lesütötte a szemét.

– Oké. Igazad van.

De Sara még nem végzett:

– Elolvastad a nővér feljegyzéseit? Részletesen kifaggatta a beteget a kórtörténetéről. Önként bevallotta, hogy mindennap megiszik öt sört. Nem tanították meg nektek az egyetemen, hogy az önként bevallott italok számát mindig meg kell duplázni?

– De igen.

– Helyes. A beteged azt is elmondta, hogy megpróbált leszokni. Három napja egy kortyot sem ivott. Itt van minden a kórlapján.

– És Johna erről miért nem szólt nekem? – kérdezte dühösen Eldin.

– Miért nem olvastad el a feljegyzéseit? Miért nem vetted észre, hogy beteged akut influenzában szenved, és úgy vakarássza a bőrét, mintha hangyák mászkálnának rajta? – Sara elégedetten állapította meg, hogy a rezidens megint elszégyellte magát. – Tanulj ebből az esetből, Eldin! Legközelebb jobban kell gondoskodnod a betegedről.

– Igazad van. Sajnálom. – Eldin vett egy mély lélegzetet, és lassan kifújta a levegőt. – Jézusom! Vajon bele fogok valaha tanulni ebbe?

– Elárulom, mit mondott nekem a támogató orvosom rezidens koromban – felelte Sara, mert megkönyörült rajta. – Azt mondta, hogy maga vagy átkozottul jó orvos, vagy egy pszichopata, akinek sikerült átvernie a legokosabb főnököt.

Eldin elnevette magát.

– Kérdezhetek tőled valamit?

– Persze.

– Te is itt rezidenskedtél, igaz? – kérdezte Eldin, és Sara bólintott. – Úgy hallottam, hogy sikerült szerezned egy gyermekszívsebészeti szakképzési helyet dr. Nygaard mellett, ami lenyűgöző teljesítmény. Miért mentél el?

Sara már épp válaszra nyitotta a száját, de hirtelen rossz előérzete támadt. Az ösztönei azt súgták, hogy kellemetlenül fog alakulni az éjszaka hátalévő része.

A következő pillanatban kinyílt a mentőautók parkolójához vezető ajtó, és Johna szaladt végig a folyosón.

– Közlekedési baleset történt a kórház előtt, Sara! Egy Mercedes belehajtott az egyik mentőautóba. Most húzzák ki a sérültet az autóból.

Sara futva indult a traumatológiai részleg felé, és Eldin szorosan követte.

– Pontosan kövesd az utasításaimat, Eldin! – figyelmeztette Sara a férfit, mert látta rajta, hogy ideges. – És ne legyél láb alatt!

Belebújt egy steril köpenybe, miközben a mentősök betolták a hordágyra szíjazott sérültet. Mindannyian eláztak odakint az esőben, és az egyik mentős sorolni kezdte a legfontosabb információkat:

– Dani Cooper, tizenkilenc éves nő, autóbalesetet szenvedett, fejsérülése és mellkasi fájdalma van, és légzési nehézséggel küzd. Körülbelül harminc mérföld per órás sebességgel hajtott bele a mentőautóba. A hasán lévő sérülés felszíninek látszik. A vérnyomása 80 per 40, a szívverése 108. A jobb oldalon tiszta a légzése, a bal oldalon gyengének tűnik. Sóoldatot kötöttünk be neki intravénásan.

A traumatológiai részleg hirtelen megtelt profi módon balettozó emberekkel: ápolónőkkel, légzéstámogató szakemberrel, radiográfussal és jegyzőkönyvvezetővel. Mindenkinek megvolt a maga feladata. Berakták a katétereket, vért vettek, megállapították a beteg vércsoportját, levágták róla a ruhákat, rátették a vérnyomásmérő mandzsettát, megmérték a vér oxigénszintjét, rátették a lélegeztetőmaszkot, egy ember pedig kizárólag azt figyelte, hogy ki mit és miből mennyit használ fel.

– Röntgenfelvételekre és vérre van szükségem – kiáltotta Sara. – Katéterezzék meg, és vizsgálják meg a vizeletét! Készítsenek egy CT-t a nyakáról és a fejéről, és csipogjanak rá a műtősökre, hogy álljanak készenlétben!

A mentősök átrakták a fiatal nőt az ágyra, aki rettenetesen sápadt volt, elkerekedett a szeme a rémülettől, és vacogott a foga.

– Dani! – mondta Sara. – Dr. Linton vagyok. Gondoskodni fogok magáról. El tudja mondani nekem, mi történt?

– A… a… autó – suttogta alig hallhatóan Dani. – Ott… ott tértem magamhoz.

– Rendben van. Hol fáj? Meg tudja mutatni?

Dani a hasa bal oldalához emelte a kezét. A mentősök már bekötözték a mellkasán lévő sebet, de a felsőteste bevörösödött és belilult ott, ahol erős ütés érte. Valószínűleg nekivágódott a kormánynak. Sara a sztetoszkópja segítségével meghallgatta a nő hasát és tüdejét.

– A bélrendszeri hangok normálisak – kiáltotta Sara. – Venne a kedvemért egy nagy levegőt, Dani?

A lány sípolva és nehézkesen beszívta a levegőt.

– Légmelle van a bal oldalon – kiáltotta a többieknek Sara. – Készüljenek fel a becsövezésre! Szükségem van egy torakotómiás tálcára.

Dani megpróbálta követni a tekintetével az eseményeket. A szakemberek kinyitották a szekrényeket, és tálcákra pakolták a szükséges eszközöket: fertőtlenítőszer, steril kesztyűk, szike, érzéstelenítő.

– Semmi baj, Dani! – Sara lehajolt hozzá, hogy elterelje a figyelmét az eseményekről. – Nézzen rám! Összeomlott a tüdeje. Bele fogunk dugni egy csövet, hogy…

– Én nem… nem… – Dani nehezen kapott levegőt, és a lárma miatt alig lehetett hallani a hangját. – Meg kellett szöknöm…

– Oké. – Sara elsimította a nő haját a homlokából, és ellenőrizte, hogy van-e fejsérülése. – Fáj a feje?

– Igen… állandóan cseng a fülem, és…

– Értem. – Sara ellenőrizte a pupilláját. Dani nyilvánvalóan agyrázkódást kapott. – Meg tudja mondani nekem, hol fáj a legjobban?

– Az… az a férfi… bántott engem. Azt hiszem… azt hiszem, megerőszakolt.

Sara döbbenten megborzongott, és hirtelen elcsöndesedett körülötte a szoba. Csak Dani hangját hallotta:

– Drogot kevert az italomba. – Dani megpróbált nyelni, de köhögni kezdett. – Amikor magamhoz tértem… rajtam feküdt… utána az autóban voltam, de nem tudom… nem tudom, hogy kerültem oda, és…

– Ki volt az, Dani? Ki erőszakolta meg?

A nőnek remegni kezdett a szemhéja.

– Dani! Maradjon velem, Dani! – Sara észrevette, hogy a fiatal nő ajkából kezd kifutni a szín, és a kollégái felé fordult: – Szükségem van arra a tálcára!

– Állítsa meg! – suttogta Dani. – Kérem… kérem, állítsa meg!

– Kit állítsak meg? Dani? Dani!

A lány vetett egy könyörgő pillantás Sarára, megint remegni kezdett a szemhéja, azután lecsukódott, és a feje oldalra bukott.

– Dani! – Sara rányomta a sztetoszkópot a mellkasára, de semmit sem hallott. A tizenkilenc éves nő haldoklott. Sara megőrizte a hidegvérét, és ismét a csapata felé fordult: – Nincs szíverrése. Megkezdem az újraélesztést.

A légzéstámogató szakember felkapta a lélegeztetőtubust és a maszkot, hogy levegőt pumpálhasson a beteg tüdejébe. Sara összekulcsolta az ujjait, és ráfektette a tenyerét Dani mellkasára, felkészülve rá, hogy vért pumpáljon a szívbe és az agyba addig, amíg a defibrillátor segítségével visszaállítják a szív normális ritmusát. A teljes súlyával ránehezedett Dani mellkasára, és a bordák reccsenő hangot hallattak.

– A picsába! – Sara gyorsan összeszedte magát. – El vannak törve a bordái. Manuálisan nem tudom újraéleszteni. Defibrillálnunk kell.

Johna már odatolta az ágyhoz a kocsit, a defibrillátor fel volt töltve, és a párnák rákerültek Dani élettelen testére.

Sara gyorsan felemelte a kezét, hogy ne érjen hozzá a fémágyhoz.

– Tiszta! – kiáltotta Johna, és megnyomta a gombokat.

Dani teste görcsösen megrándult a háromezer voltnyi feszültségtől. A monitor csippant egyet, és mindannyian lélegzet-visszafojtva várták, hogy beindult-e a szív, de a monitoron látható vonal vízszintes maradt.

– Újra! – adta ki az utasítást Sara.

Még egy áramütés. Még egy csippanás. Még egy vízszintes vonal.

Sara sorra vette a lehetőségeket. A szívmasszázs nem jöhetett szóba, a defibrillátor nem használt, és nem vághatták fel a sérült mellkasát, mert nem volt mit felvágni. A törött bordák miatt ugyanis a mellkas fala instabillá vált, amitől a légzés folyamata megváltozott.

Azt gyanította, hogy Dani Cooper második, harmadik és ötödik bordája több helyen is eltört, amikor belé vágódott a kormány, ami azt jelentette, hogy az éles csontszilánkok szabadon mozogtak a mellkasában, és felhasíthatták Dani szívét és a tüdejét. A tizenkilenc éves nőnek minimális esélye volt a túlélésre.

Sara hirtelen újra érzékelni kezdte a körülötte lévő zajokat: a hiábavaló oxigén sziszegését, a vérnyomásmérő mandzsetta sziszegését, a gépek sípolását. Valaki kikapcsolta a vészjelzőt.

– Oké – dünnyögte halkan Sara. Volt egy terve. Lefejtette a kötést a Dani bal oldalán lévő sebről, és Betadine-t locsolt bele. – Mi a tizenegyedik és a tizenkettedik borda legjellegzetesebb tulajdonsága, Eldin?

– Nos… – A rezidens végignézte, ahogy Sara felhúz egy steril kesztyűt. – Azok a lengőbordák. Többnyire a középső axilláris vonalnál érnek véget, ahol a laterális fal izomzata van.

– Így igaz.

Sara elvett egy szikét a tálcáról, belevágott a sebbe, és óvatosan lehámozta a zsírt az izmokról, azután belevágott a rekeszizomba, hogy készíthessen egy ökölnyi méretű lyukat.

Vetett egy pillantást Johnára. Az ápolónőnek tátva maradt a szája a meglepetéstől, de bólintott. Daninek ez volt az egyetlen esélye a túlélésre.

Sara bedugta a kezét a lyukba, és a rekeszizmok rászorultak a csuklójára. A bütykei végigcsúsztak a bordák alatt. A tüdő le volt eresztve, mint egy lyukas léggömb. A gyomor és a lép síkos volt, és rugalmas. Sara lehunyta a szemét, és az anatómiára összpontosított, miközben benyúlt Dani mellkasába. Az ujjai hegye hozzáért a vérrel teli szívhez. Óvatosan rákulcsolta az ujjait, felpillantott a monitorra, és megszorította a szervet.

A vonal ugrott egyet.

Sara megint megszorította a szívet.

Még egy ugrás.

Sara folyamatosan pumpálta a vért a szívbe, a szerv normális ritmusában. Megint lehunyta a szemét, és a monitor csipogását hallgatta. Érezte az artériákat, és úgy látta őket maga előtt, mint egy térképet: a jobb oldali koszorúér, az ér hátsó, leszálló ága, a bal koronária két ága…

A belső szervek közül a szívhez kapcsolódott a legtöbb érzelem. Az emberi szívet össze lehetett törni, meg lehetett tölteni szeretettel vagy boldogsággal, és hevesen meg tudott dobbanni, amikor a szív tulajdonosa megpillantotta rajongása tárgyát a liftben. Amikor hűséget fogadunk, a szívünk fölé emeljük a kezünket. Úgy fejezzük ki az őszinteségünket vagy a tiszteletünket, hogy a szívünkre tesszük a kezünket. A kegyetlen embereket szívtelennek nevezzük. Az ország déli részén azt szokták mondani azoknak, akiknek nincs túl sok eszük, hogy áldott jó a szíved. Egy jó cselekedet jót tesz a szívnek. Amikor Sara és Tessa kicsi volt, Tessa gyakran rajzolt keresztet a szíve fölé. Elcsente Sara ruháit, CD-it és könyveit, és amikor megesküdött, hogy soha többé nem fogja megtenni, azt mondta, hogy tiszta szívemből fogadom.

Sara nem tudta, hogy Dani Cooper meg fog-e halni, de tiszta szívéből megesküdött, hogy mindent el fog követni azért, hogy megállítsa a férfit, aki megerőszakolta.

HÁROM ÉVVEL KÉSŐBB

1

– El tudja mondani nekünk, mi történt azután, dr. Linton? – kérdezte Maritza Aguilar, Dani Cooper családjának az ügyvédje, miközben odasétált a tanúk padjához.

Sara vett egy mély lélegzetet.

– Felmásztam a hordágyra, és engem is begurítottak a műtőbe, hogy folyamatosan pumpálhassam Dani szívét. Bemosdattak a beavatkozáshoz, azután a sebészek átvették a munkát.

– És azután?

– Végignéztem a beavatkozást. – Sara egy pillanatra lehunyta a szemét, és három évvel később is maga előtt látta a műtőasztalon fekvő Danit. A szemhéja le volt ragasztva, egy cső vezetett ki a szájából, fel volt vágva és szét volt nyitva a mellkasa, és a benne lévő fehér csontszilánkok úgy néztek ki, mint a konfettik. – A sebészek mindent megtettek Daniért, de nem tudták megmenteni. Hajnali három óra körül halottnak nyilvánították.

– Köszönöm. – Maritza visszament az asztalához, belelapozott a jegyzeteibe, és a kollégája odasúgott neki valamit. – Kaphatnék néhány percet, bírónő?

– Igyekezzen! – felelte Elaina Tedeschi bíró.

A tárgyalóteremben csak az esküdtek fészkelődése, a padsorokban ülők köhögése és tüsszögése törte meg a csöndet. Sara megint vett egy mély lélegzetet. Három órája ült a tanúk padján. Most jöttek vissza az ebédszünetből, és mindenki fáradt volt. Ennek ellenére egyenesen tartotta a fejét és a hátát, és a terem hátsó falán lógó órára szegezte a tekintetét.

Egy újságíró is ült a teremben, aki a telefonját nyomkodta, de Sara szándékosan nem vett róla tudomást. Dani szüleire képtelen volt ránézni, mert a gyászuk legalább olyan fájdalmas volt, mint a reményük, hogy valamiféle megnyugvásra lelnek. Az esküdtekre sem akart ránézni, nehogy találkozzon az egyikükkel a pillantása, és rossz üzenetet közvetítsen neki. A tárgyalóteremben meleg volt, a levegő áporodott. A valóságban nem zajlottak le olyan gyorsan a tárgyalások, mint a tévében, és nem is voltak annyira érdekesek. Az orvosi szakkifejezések megterhelték és összezavarták az esküdteket. Sara azt akarta, hogy a tényekre összpontosítsanak, és ne azon töprengjenek, hogy az egyik tanú miért vetett rájuk olyan furcsa pillantást.

Ez a per nem Saráról szólt, hanem arról az ígéretről, amit Dani Coopernek tett. Meg kell állítani azt a férfit, aki bántalmazta őt.

Vetett egy pillantást IV. Thomas Michal McAllisterre. A huszokét éves fiatalember a védelem asztala mögött ült a drága ügyvédei társaságában. A szülei, Mac és Britt McAllister, közvetlenül a háta mögött foglaltak helyet. A bírónő utasításainak megfelelően Tommyt válaszadónak kellett szólítani vádlott helyett, hogy az esküdtek számára egyértelmű legyen, hogy ez egy polgári peres ügy. Ebben az esetben nem a szabadság vagy a börtön a tét, hanem egy több millió dolláros kártérítés Daniella Cooper halála miatt. Mac és Britt megengedhette volna magának, hogy kifizesse ezt az összeget, de a fiuk jó hírét a vagyonuk segítségével sem tudják megmenteni, ezért tisztára kell őt mosniuk.

Természetesen mindent elkövettek azért, hogy bevédjék Tommyt. Felvettek egy publicistát, aki a médiával tartotta a kapcsolatot, és Douglas Fanninget bízták meg a fiuk képviseletével, aki a „Cápa” néven vált közismertté, mivel darabokra szedte a tanúkat.

A tárgyalás csak két napja tartott, de Fanningnek máris sikerült elérnie, hogy Tommy „fiatalkori kicsapongásai” ne kerüljenek szóba részletesen, mintha minden más kölyköt letartóztattak volna tizenegy éves korában azért, mert megkínozta a szomszéd kutyáját, nemi erőszakkal vádolták volna meg a gimnázium első évében, és annyi MDMA-t találtak volna a hátizsákjában egy órával a ballagás előtt, amennyi az egész osztálynak elég lett volna. Kétezer-ötszáz dolláros órabérért ugyanis fel lehet fogadni egy olyan ügyvédet, aki szentet tud csinálni egy ragadozóból.

Tommy gondosan felöltözött a szerepéhez. A pletykarovatokban felvillantott, méretre szabott öltönyöket olcsó, fekete öltönyre cserélte, amelyet világoskék nyakkendővel és fehér inggel egészített ki. Az öltözékét valószínűleg az a tanácsadó javasolta, aki hónapokon keresztül dolgozott a legelőnyösebb kulcsszavakon és stratégiákon, utána Fanninggel együtt kiválasztotta a legjobb esküdteket, és jelenleg egy kamu esküdtszékkel dolgozott együtt a bíróság közelében, akiknek ugyanazokat a bizonyítékokat mutatták be, hogy ezzel is támogassák a védelem munkáját.

De még ennyi ügyeskedéssel sem lehetett eltitkolni, hogy Tommy McAllister milyen arrogánsan tartja az állát. Az egész életét aranykalitkában töltötte. A dédapja sebész volt, aki új módszereket vezetett be az ízületi műtétekben, és fontos szerepet játszott Atlanta legnagyobb ortopéd kórházának megalapításában. A nagyapja többszörösen kitüntetett tábornok volt, aki a fertőző betegségekkel kapcsolatos kutatásokat felügyelte a Járványügyi Központban. Az apja, Mac az ország legelismertebb kardiológusai közé tartozott, az anyja, Britt pedig szülésznő volt. A fentiek ismeretében nem volt meglepő, hogy Tommy is belépett a családi vállalkozásba, és elsőéves orvostanhallgató volt az Emory Egyetemen.

És ő volt az a férfi, aki drogot kevert Dani Cooper italába, és megerőszakolta.

Legalábbis Sara így gondolta.

Tommy gyerekkora óta ismerte Danit. Ugyanazokba a magániskolákba és country klubokba jártak, azonos volt a baráti körük, és Dani halálának időpontjában mind a ketten az orvosi egyetem előkészítőjére jártak. Dani halálának éjszakáján többen is látták, hogy a lány összeveszett Tommyval az egyik buliban, és Tommy megszorította a karját, és ő végül faképnél hagyta. Senki sem tudta, mi történt ezután, de a lány Tommy Mercedes Roadsterével hajtott bele a mentőautóba a kórház előtt, a boncolás során Tommy spermáját találták a vaginájában, és Tommynak nem volt alibije a buli és a baleset közötti időszakra. Arról nem is beszélve, hogy Dani egy héttel a halála előtt fenyegető sms-eket kapott, és Tommy a birtokában volt a bennük szereplő információknak.

Sajnos a Fulton megyei ügyész csak a bizonyítékok alapján cselekedhetett. Mivel a bűnösség minden gyanún fölött állt, először a büntetőper mellett döntöttek, de maga Sara is kételkedett a per kimenetelében. Több fiatal srác is volt abban a buliban, akik jól ismerték és kedvelték Danit. Tommy azt állította, hogy a vita után kibékültek, és ezt senki sem tudta megcáfolni. Azt sem tudták cáfolni, hogy Dani kölcsönkérte Tommytól az autót. Azt sem tudták cáfolni, hogy azért találták meg Tommy spermáját Dani vaginájában, mert két nappal a lány halála előtt lefeküdtek egymással. Senki sem tudta teljes bizonyossággal kijelenteni, hogy Tommy és Dani együtt távozott volna abból a buliból. És sajnos senki sem találta meg azt az eldobható telefont, amelyről a fenyegető üzeneteket küldték.

Szerencsére végül polgári peres ügy lett a dologból, mert Cooperéknek rengeteg közvetett bizonyíték állt a rendelkezésére. Halálokozással vádolták Tommyt, és húszmillió dollár kártérítést követeltek, de valójában nem a pénz érdekelte őket. Tommy szüleivel ellentétben Dani szülei az összes megtakarításukat a perre költötték. Fanning többször is megpróbált peren kívül megállapodni velük, de makacsul visszautasították az ajánlatait. Meg akarták érteni, miért halt meg a lányuk, és ehhez arra volt szükségük, hogy valakit nyilvánosan felelősségre vonjanak.

Sara figyelmeztette őket, hogy valószínűleg veszíteni fognak, és ezt Maritza is elmondta nekik. Cooperék tudták, hogy a rendszer a gazdagoknak kedvez. Ráadásul minden azon múlt, hogy az esküdtek hiteles tanúnak fogják-e tartani Sarát. A traumatológián káosz uralkodott Dani halálának éjszakáján, Dani csak Sarának mondta el, hogy drogot kevertek az italába és megerőszakolták, és ezt senki sem hallotta Sarán kívül. Az ügy természete miatt azt is tudták, hogy górcső alá fogják venni Sara magánéletét, hogy hiteltelen tanúvá tegyék. Darabokra fognak szedni mindent, amit valaha tett, és ami valaha történt vele, aztán pálcát fognak törni fölötte. Sara talán ettől félt a legjobban.

De nem akarta megszegni a Daninek tett ígéretét.

Maritza végre felpillantott a jegyzeteiből, és Sara felé fordult.

– Dr. Linton!

Elindult a tanúk padja felé egy papírlappal a kezében, de nem adta oda Sarának, hanem a melléhez szorította, hogy fokozza a feszültséget.

A trükk bevált, mert szemmel láthatóan sikerült felkeltenie az esküdtek érdeklődését.

– Visszatérhetnénk egy pillanatra valamire, amiről korábban beszéltünk?

Sara bólintott, azután az írnok kedvéért hozzátette:

– Természetesen.

– Köszönöm.

Maritza megfordult, és elsétált az esküdtek előtt. Öt nő és négy férfi, akik között Fulton megyére jellemzően fehérek, feketék, ázsiaiak és latin-amerikaiak is voltak. Követték a tekintetükkel az ügyvédet. Néhányan az arcát tanulmányozták, néhányan a melléhez szorított papírlapot bámulták.

Maritza elvette az asztalról a sárga színű jegyzetfüzetét, megfogott egy tollat, felvette a szemüvegét, és belepillantott a jegyzeteibe.

Nem volt olyan híres, mint Douglas Fanning, de átkozottul jól végezte a munkáját, és Sarához hasonlóan neki sem volt szüksége tanácsadóra ahhoz, hogy megfelelően öltözzön fel. Mind a ketten egy férfiak által uralt szakmában csináltak karriert, és mind a ketten rájöttek, hogy az esküdtek számára az a fontos, hogyan néznek ki, nem pedig az, amit mondanak. Szorosan összekötött haj, hogy komolyan vegyék őket, visszafogott smink, hogy kimutassák az igyekezetüket, szemüveg, hogy okosnak tűnjenek, szoknya és blézer, hogy nőiesnek látsszanak, és magas sarkú cipő, aminek nem lehetett túlságosan magas a sarka.

Az egész a látszatról szólt.

Maritza felpillantott Sarára.

– Az ebédszünet előtt sorra vettük a végzettségeit, de az esküdtek kedvéért újra tisztázni szeretnék valamit. Maga diplomás gyermekorvos és orvosszakértő, igaz?

– Igen.

– Amikor Dani Cooper bekerült a sürgősségi osztályra, maga a Grady Kórházban dolgozott gyermekorvosként, de jelenleg az FBI georgiai központjában dolgozik halottkémként, ugye?

– Hivatalosan orvosszakértő vagyok – felelte Srara, és vetett egy pillantást az esküdtekre, mert ebben a teremben csak az ő véleményük számított. – Georgia állam összes megyéjében, négyet leszámítva, a halottkémnek nem kell orvosi diplomával rendelkeznie. Amennyiben bűncselekmény gyanúja merül fel, a megyei halottkém általában továbbítja az ügyet az FBI orvosszakértői intézetének. És itt jövök én a képbe, természetesen a kollégáimmal együtt.

– Köszönöm, hogy elmagyarázta nekünk – mondta Maritza. – Ezek szerint gyermekorvosként és orvosszakértőként vizsgálta meg Dani Coopert a kórház sürgősségi osztályán aznap éjjel, amikor bevitték?

– Én inkább úgy fogalmaznék, hogy először orvosként vizsgáltam meg, később pedig orvosszakértőként – felelte némi töprengés után Sara.

– Átnézte a boncolási jegyzőkönyvet?

– Igen.

– És mi volt a toxikológiai vizsgálat eredménye?

– Az eredmény ellentmondásos volt.

– És ez meglepte magát?

– Nem – felelte Sara. – Dani több gyógyszert is kapott a kórházban, többek között Versedet, vagy más néven midazolamot, amit arra használunk, hogy a műtét előtt ellazítsuk az izmokat. A toxikológiai vizsgálat során ez a gyógyszer kémiailag a Rohypnolhoz hasonlít.

– Korábban már elmagyarázta nekünk, hogy a Rohypnolt a köznyelvben randidrognak nevezik, igaz?

– Igen.

– Egy orvos vagy egy egészségügyi dolgozó könnyedén el tudna lopni a kórházból egy üveg Rohypnolt?

– A kórházakban nincs Rohypnol, mert Amerikában az FDA[1] tiltja a használatát. A Versed nevű gyógyszert pedig rendkívül kockázatos lenne ellopni a szigorú belső ellenőrzések miatt. Ugyanakkor az utcán könnyedén hozzá lehet jutni a Rohypnolhoz. Bármelyik drogkereskedőtől meg tudnám venni.

– Találtak DNS-alapú bizonyítékokat a boncolás során?

– Dani vaginájában spermát találtak, és a mintát beküldték az FBI laboratóriumába, ahol sikeresen generáltak belőle egy DNS-profilt, hogy össze lehessen vetni más mintákkal.

– És a labor milyen megállapításra jutott?

– Megállapították, hogy a minta megegyezik azzal, amit Tommy McAllistertől gyűjtöttek be.

Maritza úgy tett, mintha a jegyzeteivel lenne elfoglalva, hogy adjon egy kis időt az esküdteknek arra, hogy megemésszék a hallottakat. Sara vetett egy pillantást Fanningre. A Cápa szorgalmasan jegyzetelt, és úgy tett, mintha Sara szavainak nem lenne semmilyen jelentősége. Hat hónappal ezelőtt is így viselkedett a meghallgatáson, és Sara akkor jött rá: azért csinálja, hogy zavarba hozza őt.

Most sajnos arra is rájött, hogy a módszer működik, és bosszantotta a dolog.

Maritza megköszörülte a torkát.

– Észrevett még valami furcsát aznap éjjel, dr. Linton?

– A mentősök azt mondták, hogy Dani vezette az autót, de a zúzott sebe a bal oldalon volt, közvetlenül a bordái alatt. – Sara megmutatta a sérülés helyét a saját felsőtestén. – Amikor az ember a vezetőülésben ül, a biztonsági öv a bal vállától a jobb csípőjéig vezet. Ha Dani sérülését a biztonsági öv okozta volna, a seb a jobb oldalán lett volna.

Maritza nem tette fel Sarának a kérdést, hogy ebből miféle következtetést von le, hanem rátért a kirakós következő darabjára:

– Maga végignézte a biztonsági kamera felvételeit, amelyek azon a bizonyos éjszakán készültek a kórház előtt. A felvételeken egyértelműen látszik, hogy a Mercedes egyenesen belehajt a mentőautóba. Ezt nevezik frontális ütközésnek, igaz?

– Igen.

– Mi volt még a benyomása, miközben a felvételeket nézte? – Maritza észrevette, hogy Fanning tiltakozni akar, ezért hozzátette: – Azért kérdezem, mert maga több autóbalesettel kapcsolatos nyomozásban is részt vett.

Fanning megnyugodott.

– Számomra úgy tűnt, hogy az autó eredetileg a parkoló felé tartott, de az utolsó pillanatban a kerekek egyenesbe álltak, a sebesség lecsökkent, és az autó beleütközött a sürgősségi osztály bejárata előtt parkoló mentőautóba – felelte Sara.

– A felvételeken nem látszik, hogy ki vezette az autót, ugye?

– Nem.

– Az viszont látszik, hogy Danit a vezetőülés felőli oldalon húzták ki az autóból, igaz?

– Igen.

– Korábban azt mondta, hogy elolvasta azt a jelentést, amelyet Shanda London őrmester készített a balesetről. Emlékszik rá, hogy mekkora sebességgel hajtott bele a Mercedes a mentőautóba?

– Az ECM[2] tanúsága szerint huszonhárom mérföld per órás sebességgel.

– Tegnap délelőtt London őrmester elmagyarázta nekünk az ECM működését, de felfrissítené a memóriánkat?

– Az ECM rögzíti a balesettel kapcsolatos adatokat. A repülőgépek fekete dobozához hasonlít, csakhogy ez autókban van.

– És talált még valami érdekeset az ECM által rögzített adatok között?

– Két dolgot. A műszer megerősítette, amit a kamerák felvételein láttunk, vagyis azt, hogy az autó lelassított a becsapódás előtt. És az is kiderült, hogy a sofőr nem fékezett.

– Visszatérhetek a 129-A jelű bizonyítékra, bírónő?

Tedeschi bírónő bólintott.

– Igen.

Fanning végre felpillantott, és lejjebb húzta a piszkos olvasószemüvegét az orrán. A stratégia miatt Tommynak egy komoly, de nehézségekkel küzdő fiatalember benyomását kellett keltenie, Fanning pedig mindent elkövetett azért, hogy ne keltse drága és ravasz ügyvéd benyomását. Hosszú, ősz haja lófarokba volt kötve, az öltönye gyűrött volt, a nyakkendője foltos, és erőteljes, délvidéki akcentusa a nagymamájára emlékeztette Sarát. Gyakran úgy tett, mintha elveszett volna az információk között, hogy ne legyen annyira egyértelmű, hogy az ország egyik legjobb jogi egyetemén végzett. Sara és Maritza mindent megtett azért, hogy szakmailag hozzáértőnek, megbízhatónak és értelmesnek látsszon, Fanningről azonban eleve ezt feltételezték, ezért megengedhette magának, hogy úgy tegyen, mintha magasról tenne az egészre.

Maritza végre feltette a papírlapot a kivetítőre.

– Felismeri ezt a 129-A-val jelölt bizonyítékot, dr. Linton?

Sara a falra szerelt monitor felé fordult.

– Ez annak a testábrának a másolata, amelyet az internetről töltöttem le, hogy bejelölhessem rajta a vizsgálat eredményét. Aláírtam a lapot, és ráírtam a dátumot meg az időpontot.

– Miért töltötte le az internetről ezt az ábrát? – kérdezte Maritza. – Nem lett volna egyszerűbb fényképeket készíteni?

– Mivel egészségügyi dolgozó vagyok, az általam gyűjtött adatok a törvény értelmében érzékenynek minősülnek. A kórház által a rendelkezésemre bocsátott telefonban nem volt kamera, a saját telefonomat pedig az adatok biztonsága érdekében nem mertem használni.

– Rendben van, értem. – Maritza a monitorra bökött. – Mit jelentenek azok az X-ek a bordáknál?

– Azokat a töréseket, amelyek az úgynevezett légmellet okozták.

– Ma délelőtt már elmagyarázta nekünk, hogy ez mit jelent, ezért a következő kérdést szeretném feltenni: Dani esetében a biztonsági öv okozta a légmellet?

– Véleményem szerint nem, mert az autó nem ment elég gyorsan ahhoz, hogy ilyen komoly sérülést okozzon.

– Akkor mi okozta a sérülést?

Fanning megint fészkelődni kezdett, amivel azt akarta Sara értésére adni, hogy most odafigyel rá. Húzott egy vonalat a jegyzetfüzetébe, és úgy tett, mintha tiltakozni akarna, de Maritza megelőzte:

– Átfogalmazom a kérdést – mondta, és belenézett Sara szemébe. – Maga igazságügyi orvosszakértőként dolgozik, dr. Linton. Tapasztalatai szerint miféle sérülések okozhatják a légmellet?

– Volt egy olyan esetem, amikor az elhunyt lezuhant egy kétszintes irodaépület tetejéről. Volt egy másik esetem, amikor egy kamionsofőr kilencven mérföld per órás sebességgel belehajtott az autópályán a sávokat elválasztó betonfalba. És hozzám került egy olyan gyerek is, akit a gondviselője halálra vert.

A teremben lévők megborzongtak.

– Úgy tűnik, ezeket az eseteket nem lehet összehasonlítani azzal, amikor egy autó huszonhárom mérföld per órás sebességgel belehajt egy álló mentőautóba.

– Véleményem szerint nem.

Fanning megint húzott egy vonalat.

– Korábban az egyik szakértő tanú elmondta nekünk, hogy a Mercedesben lévő légzsákot hat hónappal a baleset előtt biztonsági okok miatt átvizsgálták. Felfújódott ugyan, de azt nem tudjuk, hogy mennyire. Ennek az ismeretében is kitart a megállapításai mellett?

– Igen. – Sara látta, hogy Fanning megint húzott egy vonalat a füzetébe. – Ha az autóban nem lett volna légzsák, ekkora sebességnél Dani akkor sem szenvedett volna ilyen súlyos sérüléseket.

– Dani sok vért vesztett a légmell miatt?

– Igen, de a sérülés befelé vérzett. Külső vérzést csak a felhasított sebnél tapasztaltam.

– Dani tüdeje összeomlott. Ez megnehezítette számára a beszédet?

– Igen, mert nem jutott elegendő mennyiségű levegőhöz. Csak suttogni tudott.

– Orvosként maga emiatt komolyabban vette, amikor elmondta magának, hogy drogot kevertek az italába, és megerőszakolták?

– Igen – felelte Sara. – Azok a betegek, akik súlyos sérüleseket szenvednek, többnyire arra összpontosítanak, hogy megszabaduljanak a fájdalomtól. Dani kizárólag arra összpontosított, hogy elmondhassa nekem, mi történt vele.

Maritza visszatért a testábrához.

– Mit jelent az X Dani tarkójánál?

– Egy komoly fejsérülést.

– Kifejtené nekünk bővebben?

Sara válaszra nyitotta a száját, de hirtelen úrrá lett rajta a kimerültség. Fanning kihívóan meredt rá, és a tollát szorongatta. Alig várta, hogy kérdéseket tehessen fel neki, és Sara előre rettegett attól a pillanattól.

Maritza alig észrevehetően odabiccentett Sarának. Mind a ketten tudták, mi forog kockán. Daniért csinálták az egészet. Arról szólt, hogy Sara betarthassa az ígéretét.

Sara megköszörülte a torkát, és az esküdtek felé fordult.

– Dani tarkóját erős ütés érte. Nem tört be a koponyája, de hármas fokozatú agyrázkódást kapott.

– És ezt a következtetést miből vonta le?

– Többek között abból, hogy a halála után ödémát találtam a tarkóján.

– Ödémát?

– Folyadék gyűlt össze a bőre alatt – magyarázta Sara. – Ez gyakorlatilag egy duzzanat. Amikor beütjük a térdünket, a test folyadékot küld a sérült területre, amivel tulajdonképpen azt üzeni nekünk, hogy vigyázzunk a térdünkre, amíg rendbe nem jön.

– Kérem, magyarázza el nekünk, mit jelent a hármas fokozat, dr. Linton!

– Az agyrázkódásnak öt fokozata van, attól függően, mennyire súlyos. A hármas fokozat azt jelenti, hogy a sérült legfeljebb egy percen keresztül eszméletlen volt. A fokozatok meghatározásánál figyelembe szoktuk még venni a pupilla tágulását, a pulzust, a vérnyomást, a légzést, a beszédet, a kérdésekre való reagálást, és természetesen az ödémát.

– Maga szerint okozhatta ezt a sérülést az ülés fejtámlája?

– Véleményem szerint nem. – Miközben Sara az esküdtek felé fordult, látta, hogy Fanning húzott még egy vonalat. – Az emberek többsége azt hiszi, hogy a fejtámlának kényelmi funkciója van, de valójában a biztonságunk érdekében van ott. Amikor a járművet elölről vagy hátulról éri ütés, a fejünk előre- vagy hátracsapódik, és a fejtámla megakadályozza, hogy meghúzódjon a nyakunk, megsérüljön a gerincünk, vagy akár meghaljunk. A Mercedes sebessége miatt a fejtámla nem okozhatta a Dani tarkóján talált ödémás sérülést.

– Volt alkalma arra, hogy belenézzen az autóba, mielőtt elvontatták?

– Igen.

– És mi volt az első benyomása?

– A légzsák nem volt véres.

– És ez miért fontos?

– Dani bal oldalán felhasadt a bőr, és a seb a pólóján is átvérzett. Ha a baleset során szerezte volna ezt a sebet, a légzsák is véres lett volna.

Maritza tartott egy kis szünetet, mielőtt rátért a kirakó következő darabjára. Az esküdtek feszülten figyeltek, és néhányan jegyzetelni kezdtek.

– Leírná nekünk pontosan azt a sebet, dr. Linton?

Fanning hátradőlt a széken, és levette az olvasószemüvegét, de készenlétben tartotta a tollát. Tudta, hogy egyszer már sikerült alapjaiban megrengetnie Sara tanúvallomását, és alig várta, hogy újra megtehesse.

Sara magyarázat közben igyekezett az esküdtekre összpontosítani.

– Dani bal oldalán egy úgynevezett zúzott seb tátongott, ami azt jelenti, hogy felszakadt az izomzat, a szövet és a bőr. Ebből le lehet vonni azt a következtetést, hogy az oldalát is erős ütés érte.

– És a felszíni sérülés mit jelent?

– Azt jelenti, hogy a seb nem mély – felelte Sara. – Az is vérzik, de nem kell összevarrni. Miután a vér megalvad, a seb magától is begyógyul.

– Látott valamit a Mercedesben, ami a zúzott sebet okozhatta?

– Nem, semmit.

– Átkutatta az autót?

– Igen, mert nem tudtam értelmezni Dani sérüléseit. Magyarázatot akartam kapni.

– Mennyi időt tudott az autóban tölteni?

– Tíz percet, mielőtt elvontatták.

– A biztonsági kamerák felvételei alapján pontosan tizenkettőt – mondta Maritza. – Az orvosként és igazságügyi orvosszakértőként szerzett tapasztalatai alapján mi okozhat zúzott sebet egy autóbaleset esetében?

– Üvegszilánkok, de a Mercedes ablakai épek voltak. A biztonsági öv, de mint már mondtam, Dani sebe a bal oldalon volt, pedig ő vezetett, ezért a jobb oldalon kellett volna lennie. – Sarának tartania kellett egy kis szünetet, mert kiszáradt a szája. Maritza kérdéseinek vége felé közeledtek. – Az autóban olyan éles és kemény tárgyak is lehetnek, például laptop, műanyag játék vagy telefon, amelyek ekkora sebességnél hasonló sérüléseket okozhatnak.

– És talált ilyen tárgyakat az autóban?

– Nem. Csak egy fekete színű szandált láttam az első ülés alá szorulva. Ezt leszámítva az autó utastere tiszta volt.

– Korábban azt is megtudtuk, hogy az autót félretolták az útból, hogy a mentőautók szabadon közlekedhessenek. Tudja, hogy az autó meddig maradt felügyelet nélkül?

– Nem tudom pontosan, de Dani három órán keresztül volt a műtőben.

– Rendben van. Térjünk vissza a testábrához! – Maritza ismét a monitorra bökött. – Maga piros köröket rajzolt Dani hátára. Elmagyarázná nekünk, hogy ezek mit jelentenek?

– Véleményem szerint… – kezdte Sara, és látta, hogy Fanning húz még egy vonalat a füzetébe. – Azok ujjlenyomatoknak látszottak, mintha valaki hátulról erősen megmarkolta volna Dani bal lábát és fenekét.

– Elképzelhetőnek tartja, hogy az egészségügyi dolgozók közül markolta meg őt ilyen erősen valaki?

– Nem, legalábbis én nem láttam.

– A mentősök sem okozhatták ezeket a sérüléseket? Tudom, hogy maga nem volt ott az autónál, amikor Danit kihúzták.

– Ezek az ujjlenyomatok nem voltak frissek. A színük alapján néhány órával korábban kerülhettek oda.

– A színük alapján?

– A zúzódás azért keletkezik, mert a sérülés miatt vér szivárog a bőrbe vagy a bőr alatti szövetekbe – magyarázta Sara. – Idővel a beszivárgott vérből elfogy az oxigén, ezért megváltozik a színe. Ez a folyamat néhány órát vagy napot vesz igénybe, és a bőr ekkor változik lila, kék vagy akár fekete színűvé. Dani zúzódásai vörösek voltak. Véleményem szerint… – Sara látta, hogy Fanning tolla megmozdul – …ez a szín arra utal, hogy a zúzódások legalább egy órával korábban keletkeztek.

– Ezt a megfigyelést az orvosként szerzett tapasztalataira alapozza?

– A gyermekorvosként szerzett tapasztalataimra – felelte Sara. – A gyerekek gyakran beütik valamijüket, és az esetek többségében nem tudnak összefüggően beszámolni arról, hogy mi történt.

Az egyik esküdt, egy harminc év körüli nő helyeslően bólintott. Valószínűleg voltak gyerekei. Sara már korábban is kiszúrta, és elnevezte „jegyzetelő”-nek, mert ő írogatott a legtöbbet.

Maritza összekulcsolta az ujjait, és nekidőlt a tanúk padjának.

– Dr. Linton! Szeretném időrendi sorrendbe helyezni az eseményeket, ha nem bánja. Magának azt mondták, hogy Dani Cooper vezette a Mercedest, igaz?

– Igen.

– De a bal oldalán lévő zúzott seb nem keletkezhetett akkor, amikor belehajtott a mentőautóba.

– Véleményem szerint nem.

Fanning megint húzott egy vonalat.

– És maga szerint a légmellet sem az okozta, hogy Dani belecsapódott a kormányba?

– Véleményem szerint nem.

Vonal.

– És a tarkóján lévő sérülést sem a balesetben szerezte?

– Véleményem szerint nem.

Vonal.

– És maga szerint a Dani combján és fenekén lévő zúzódások sem a baleset, illetve a kórházi ellátás során keletkeztek?

– Véleményem szerint nem.

Vonal.

– Maga igazságügyi orvosszakértő, aki több száz autóbaleset áldozatát látta, és orvosként is rengeteg sérültet látott el, akik autóbalesetet szenvedtek. Ezenkívül maga kezelte Dani Coopert, és látta a balesetről készült felvételeket. Hogyan értelmezné ezeket az ellentmondásos megállapításokat?

– Nem lehet értelmezni őket – felelte Sara. – A Dani Cooper testén talált sérülések nem származhattak autóbalesetből.

Maritza megint adott egy kis időt az esküdteknek arra, hogy felfogják a hallottakat.

– Ezek szerint azt állítja, hogy valaki bántalmazta Dani Coopert, mielőtt beült az autóba?

– Orvosként az a véleményem, hogy valaki megverte Danit egy tompa tárggyal, de valahogyan sikerült beülnie a Mercedesbe. Elhajtott a kórházhoz, de amikor be akart kanyarodni a parkolóba, elvesztette az eszméletét. Elernyedt a teste, ezért elengedte a kormányt, lecsúszott a lába a pedálról, és az autó belehajtott a mentőautóba. – Sara egyenesen az esküdtekre nézett. – Dani tudta, hogy életveszélyes sérüléseket szenvedett. Azért könyörgött nekem az utolsó erejével, hogy állítsam meg a férfit, aki bántotta.

A tárgyalóteremben hirtelen csönd lett.

Az esküdtek Sarát nézték, és a „jegyzetelő” elgondolkodva a tenyerébe támasztotta az állát.

A falióra mutatója halkan kattant egyet, jelezve, hogy megint eltelt egy óra.

Fanning törte meg a csöndet, amikor hangosan felsóhajtott. Felemelte a szemüvegét, és zajosan belelapozott a jegyzeteibe. Számtalanszor tiltakozhatott volna Sara tanúvallomása közben, de befogta a száját, és Sara biztosra vette, hogy nem azért, mert nem tudott volna belekötni abba, amit mondott. Fanning arra számított, hogy a kegyetlen kérdései segítségével hiteltelenné fogja tenni őt.

– Köszönöm, dr. Linton! – Maritza ránézett a bírónőre. – Egyelőre nincs több kérdésem.

Tedeschi felpillantott az órára. Sara egyrészt túl akart lenni Fanning kérdésein, másrészt viszont azt sem bánta volna, ha csak másnap kerül sor rájuk, de a bírónő nem emelte fel a kalapácsot.

– Mr. Fanning! – mondta Tedeschi. – Már csak egy óránk van hátra. Befejezzük mára, és holnap folytassuk?

Fanning felállt, és rásimította a nyakkendőt kerek hasára.

– Nem, bírónő. Nem fog soká tartani.

Sara lassan kifújta a levegőt, miközben Fanning összeszedte a holmiját. Hevesen vert a szíve, és izzadt a tenyere. Orvosként megtanult úrrá lenni az érzésein. Egy gyászoló vagy pánikba esett orvos nem tud segíteni a betegein. Most erőt kell gyűjtenie ahhoz, hogy szembenézzen a férfival, akinek az a feladata, hogy megszégyenítse és megalázza őt.

Fanning húzta az időt. Ivott egy kis vizet. Feszültté akarta tenni Sarát, mert nagyszerű tanú volt, és a per kimenetele tőle függött. A Tommy tanácsadója, publicistája és szülei által kidolgozott stratégiának nyilvánvalóan az volt az elsődleges célja, hogy darabokra szedje és hiteltelenné tegye Sarát.

És Britt McAllister sok mindent tudott Saráról.

Fanning odament a tanúk padjához.

– Dr. Linton! Tudja, hogy öt perc alatt hányszor használta a „véleményem szerint” kifejezést?

Sara bólintott, mert számolta a vonalakat.

– Azt hiszem, tizenkétszer.

Fanning csettintett a nyelvével, de nem azért, mert bosszús volt, hanem azért, mert elégedett. Felfedezett egy gyenge pontot.

– Így igaz – mondta. – Tizenkétszer használta, és valószínűleg azért, mert minden, amit elmondott nekünk, a saját feltételezésein alapul, azt is beleértve, hogy Danit megverték, és utána ült be az autóba. Igazam van?

– Igen.

– A maga véleménye miatt vagyunk most a tárgyalóteremben, igaz?

Sara összekulcsolta az ujjait, és az ölébe ejtette a kezét.

– Csak a magam nevében beszélhetek. Én azért vagyok itt, mert felkértek tanúnak.

– És a saját véleményére alapozva furcsának találta Dani tragikus halálának a körülményeit, igaz?

Fanning ránézett Sarára a szemüvege fölött.

– Igen.

– Maga vette rá a Fulton megyei orvosszakértőt arra, hogy felboncolja Dani Coopert, igaz?

– Dr. Malawaki nevében sem beszélhetek.

– De elmondta neki a véleményét, igaz?

– Igen.

– És a baleset kivizsgálásával megbízott Shanda London őrmesternek is elmondta a véleményét, igaz?

– Igen.

Fanning belenézett a jegyzeteibe, és végighúzta a lapon az ujját, mintha arról akart volna meggyőződni, hogy nem hagyott ki egyetlen fontos információt sem, de ez csupán színjáték volt.

– És mikor tudta meg, hogy a Mercedes Tommy McAllister tulajdonában van?

– London őrmester mondta el nekem.

– London őrmester tanúvallomása szerint maga úgy reagált erre, hogy idézem: „A picsába! Az apja csoporttársa voltam.” Ez igaz?

– Igen. – Sara résnyire nyitotta a száját, és vett egy mély lélegzetet. – Mindketten az Emory Egyetemre jártunk, utána pedig mindketten a Grady Kórházban rezidenskedtünk.

– És abban az időszakban Tommy anyja, dr. Britt McAllister is abban a kórházban dolgozott, igaz?

– Igen. – Sarának elszorult a torka. – Britt idősebb nálunk, azt hiszem, öt vagy hat évvel.

Sara észrevette, hogy Britt izmai megfeszülnek. Mindig is érzékenyen érintette a korkülönbség, és az a tény, hogy a nála jóval fiatalabb Mac csak azért vette feleségül, mert teherbe esett.

– Jóban van McAllisterékkel? – kérdezte Fanning. – Összejárnak?

– Tizenöt évvel ezelőtt találkoztam velük utoljára.

– Azért, mert maga elment a Grady Kórházból, miután a rezidensi időszak letelt?

– Igen. – Sara nyelt egy nagyot. Fanning egyre közelebb járt a céljához. – Hazaköltöztem, hogy a családommal lehessek.

– Erre később még visszatérünk – jegyezte meg figyelmeztetően Fanning, és alaposan végigmérte Sarát. – Ne aggódjon!

Sara uralkodott az arcvonásain, és a következő kérdést várta.

– Miféle lehetőségei vannak egy frissen végzett orvosnak, miután letelt a rezidensi időszaka?

– Vagy elkezd általános orvosként dolgozni, vagy folytatja a tanulmányait, és választ magának szakterületet. Azok, akik a szakosodás mellett döntenek, egy szakorvos mellé kerülnek, aki a gyakorlatban is oktatja őket.

– És maga a gyermek-szívsebészetet választotta, igaz?

– Igen.

– A rezidensi időszak alatt Tommy apja, Mac volt a legkeményebb versenytársa, ugye?

– A rezidenseket állandóan összehasonlítják egymással. Mindannyian versenytársak voltunk.

– Lehet, hogy ez így van, de maga és Mac is a híres gyermek-szívsebészhez, dr. Nygaardhoz próbált bekerülni.

Sara ellenállt a kísértésnek, hogy megköszörülje a torkát.

– Nem tudom, hogy dr. Nygaard melyikünket favorizálta. Erről őt kellene megkérdeznie.

– Nos, végül Mac kapta meg a szakképzési helyet, maga pedig hazament, és egy gyermekorvosi rendelőben dolgozott Georgia déli részén, igaz?

Sara legszívesebben a férfi arcába vágta volna, hogy végül megvette azt a rendelőt, de uralkodott magán.

– Igen, így igaz.

– Orvosként és orvosszakértőként maga szerint kinek van nagyobb presztízse? Egy atlantai gyermek-szívsebésznek, vagy egy vidéki gyermekorvosi rendelő alkalmazottjának?

Sara tudta, hogy Fanning védekezésre akarja kényszeríteni, és nem kapta be a horgot.

– Az orvosi hierarchiában Mac mindenképpen fölöttem áll. Ő a város egyik legjobb sebésze.

Fanning felvonta a szemöldökét, mert Mac nemcsak Atlanta, hanem az ország egyik legjobb sebésze volt.

– Ez bizonyára komoly visszalépés volt a maga számára. Az egyik pillanatban a szakmája csúcsán állt, a következőben pedig fájós fülekkel és taknyos orrokkal foglalkozott.

A bírónő fészkelődni kezdett, mert tiltakozásra számított, de Maritza előre megmondta Sarának, hogy csak akkor fog tiltakozni, ha ő segítséget kér tőle.

Sara nem vette le a szemét Fanningről, aki megmarkolta az emelvény peremét, mint egy lecsapni készülő ragadozó. Sara türelmesen várt, mert nem tehetett mást.

– Személyes érdekei is fűződnek ehhez a perhez, igaz, dr. Linton?

– Egy tizenkilenc éves nő meghalt. Az efféle dolgokat hajlamos vagyok magamra venni.

– De nem csak erről van szó, nem igaz?

– Az összes orvos aggódik a betegéért, de életünk végéig emlékszünk azokra, akiket elveszítünk. Megígértem Daninek, hogy végigcsinálom.

– Végigcsinálom – ismételte meg kissé gúnyosan Fanning. – A lányaim azt mondták, hogy létezik egy „kettőskereszt: higgy a nőknek” politikai szlogen. Maga támogatja ezt, dr. Linton? Maga hisz a nőknek?

Sara szájában megkeseredett a nyál.

– Általában, vagy egy konkrét esetre vonatkozóan?

– Nos, amikor egy nemi erőszakkal kapcsolatos bűncselekményt vizsgál, minden esetben úgy gondolja, hogy a nők igazat mondanak?

– Amikor egy bűncselekményt vizsgálok, az áldozat már halott, ezért az a válaszom, hogy nem abból szoktam kiindulni, hogy az áldozat hazudott-e azzal kapcsolatban, hogy megölték.

Az egyik esküdt elnevette magát, és a metsző hang visszhangot vert a teremben.

A jegyzetelő nő nevetett fel, akinek valószínűleg voltak gyerekei. Ő figyelt a legjobban, és Tommy tanácsadója valószínűleg azt is megállapította, hogy az esküdtek őt fogják megválasztani elnöknek, amikor ítéletet hoznak.

A nő zavartan és rémülten a szája elé kapta a kezét, és vetett egy bocsánatkérő pillantást a bírónőre és Sarára.

Sara nem reagált, de lassan kifújta a levegőt. A nevetés miatt sok minden megváltozott. Minden porcikájában érezte, hogy feloldódott benne a feszültség.

És ezt Fanning is érezte. Belenézett a jegyzeteibe, és megnedvesítette a fogsorát.

– Kaphatnék néhány percet, bírónő?

– Igyekezzen! – felelte Tedeschi.

Fanning visszament az asztalához, és beszélgetni kezdett a kollégájával. Sara nem hallotta őket, de tudta, miről beszélnek. Vajon a nevetés azt jelenti, hogy a jegyzetelő Sara pártján áll? Vajon ha Fanning megszorongatja Sarát, akkor Tommy ellen fordítják az esküdtszék potenciális elnökét? Vajon az a nő a többieket is maga mellé fogja állítani? Vajon a gondosan felépített stratégiájuk darabokra fog hullani azért, mert egy harmincéves anya elnevette magát?

Sara várt, mert nem tehetett mást.

Lepillantott a kezére, és megcsillant az ujján az eljegyzési gyűrű. Az olcsó kő zöld színű üvegből készült, és az oldala meg volt karcolva. Az ezüstkarikát Sarának le kellett cserélnie fehéraranyra, mert az ezüst befeketedett az ujján. Imádta ezt a gyűrűt, azt a férfit pedig még jobban imádta, akitől kapta.

Fanning visszasétált az emelvényhez.

– Dr. Linton!

Sara belenézett a férfi fekete gombszemébe. Lerázta magáról a félelmet és a kétségbeesést. Nem lehetett hatással arra, hogy Fanning mit fog kérdezni tőle. Csak a saját reakcióját tudta befolyásolni. Ettől a felismeréstől hirtelen annyira megkönnyebbült, hogy alig észrevehetően elmosolyodott.

– Igen?

– Az agyrázkódás… nos… – Fanning elvesztette a fonalat. Vetett egy ideges pillantást a kollégájára, azután belelapozott a jegyzeteibe. – A szakértők már nem szokták fokozatok szerint besorolni az agyrázkódást, igaz?

– Az a kórháztól függ, de Dani halálakor ez volt a szokásos eljárás.

– Értem. – Fanning megköszörülte a torkát. – A hármas fokozatú agyrázkódás emlékezetkieséssel is jár?

Sara kinyitotta a száját, és végre vett egy mély lélegzetet. Már nem ő volt ideges, hanem Fanning.

– Néha, de ez többnyire átmeneti.

– És beszédzavarral is jár?

– Néha, de többnyire ez is…

– …átmeneti – fejezte be a mondatot Fanning, ami szintén arra utalt, hogy visszavonulót fújt. Túl akart lenni ezen az egészen. – És a téveszmével mi a helyzet? Az is előfordulhat?

– Ritkán, de előfordulhat.

– A kollégái, dr. Eldin és a traumatológia vezető főnővére, Johna Blackmon a tanúvallomásukban elmondták, ők nem hallották, hogy Dani mondott volna valamit aznap éjjel. Ez meglepte magát?

– Nem, ugyanis Dani tüdeje összeomlott, arról nem is beszélve, hogy a traumatológián mindenkinek megvan a maga feladata. Én voltam a vezető orvos, ezért nekem kellett kommunikálnom a beteggel. Eldinnek és Johnának más feladata volt.

– Dani azt is elmondta magának, hogy fenyegető sms-eket kapott?

– Nem.

– Az elkábítás és a testi sértés súlyos bűncselekménynek számít, igaz?

– Igen.

– Elmondta a kollégáinak azt, amit Danitől megtudott?

– Nem – felelte Sara. – Nem volt rá időm.

– A műtőben sem mondta el senkinek? Esetleg a sebészeknek vagy a nővéreknek?

– Nem. Nem volt rá időm.

– Csak öt órával később mondta el valakinek, igaz? Elmondta London őrmesternek, amit Danitől megtudott, de csak azután, miután az őrmester elmondta magának, hogy az autó az egyik régi riválisának, dr. Mac McAllisternek a fiáé. Ez is igaz?

– London őrmesternek mondtam el először.

– Áruljon el nekem valamit! – Fanning lapozott egyet. – A közös megegyezésen alapuló szex után mennyi ideig maradhat a sperma a vaginában?

– A szex után az aktus természetétől függetlenül a kifecskendezett sperma körülbelül hét napig fellelhető a női nemi szervben.

– Van bizonyítéka arra, hogy a sperma mikor került a vaginába?

– Nincs.

– Van bizonyítéka arra, hogy egy tompa tárggyal bántalmazták Danit aznap éjjel? Esetleg fel tud mutatni egy fegyvert?

– Nem.

– Van bizonyítéka arra, hogyan kerültek az ujjlenyomatok Dani combjára és fenekére?

– Nincs.

– Van bizonyítéka arra, hogy Dani nem vett be önként drogot aznap este?

– Nincs.

– Van bizonyítéka arra, hogy Dani Tommy McAllister társaságában távozott abból a buliból?

– Nincs.

– Van bizonyítéka arra, miért Dani vezette Tommy autóját?

– Nincs.

– Van bizonyítéka arra, hogy Dani elájult, mielőtt belehajtott a mentőautóba?

– Nincs.

– Más is igazolhatja, hogy Dani elmondta magának: elkábították és megerőszakolták aznap éjjel?

– Nem.

– Ezek szerint semmiféle bizonyítékkal nem tudja alátámasztani az állításait, dr. Linton. – Fanning becsukta a jegyzetfüzetet. – A saját véleményére alapoz mindent.

Fanning visszament az asztalához, leült, letette a tollát és a jegyzetfüzetét, megigazította a nyakkendőjét és a zakóját, aztán felpillantott a bírónőre. Sara visszatartotta a lélegzetét.

– Végeztem a tanúval, bírónő – mondta Fanning.

És ezzel véget ért a három éven keresztül tartó fájdalom és szomorúság, a hat hónapon keresztül tartó rettegés és a négy órán keresztül tartó tanúskodás.

Végre véget ért.

Sara arra számított, hogy úrrá lesz rajta a megkönnyebbülés, ehelyett azt vette észre, hogy eltompultak az érzékei. Hallotta, amikor a bírónő azt mondta, hogy távozhat a tanúk padjáról, de távolinak tűnt a hang. Olyan érzése volt, mintha víz alatt mozogna, miközben felállt, megkereste a táskáját, és lelépett az emelvényről. Csak ekkor nézett rá Maritzára, aki elismerően bólintott. Dani szülei fájdalmasan, de bátorítóan rámosolyogtak. Az újságíró is őt bámulta, miközben sebesen jártak az ujjai a telefonja kijelzőjén. Britt is őt bámulta, de nem kíváncsian. Belakarolt a férjébe, és szinte tapintani lehetett a belőlük áradó rosszindulatot. Sara a hátában érezte a tekintetüket, miközben kiment a tárgyalóteremből.

A folyosó szinte teljesen üres volt ezen a késő délutáni órán. A liftek előtt egy kis létszámú csoport várakozott. Mivel Sara magányra vágyott, elindult a mosdó felé, belépett az ajtón, és bement a legutolsó fülkébe. Leült a vécére, a tenyerébe temette az arcát, és végre elsírta magát.

Megsiratta Danit és a szüleit.

És miután maga mögött hagyta a tárgyalótermet, az újságírót, Fanninget, az esküdteket és Britt McAllistert, saját magát is megsiratta. Túlélte… Mindent elkövetett azért, hogy betartsa a Daninek tett ígéretét. Fokozatosan megszabadult attól a rettegéstől és kétségbeeséstől, ami a tanúskodás miatt telepedett rá. Lepillantott az eljegyzési gyűrűjére, és emlékeztette magát arra, hogy az élet mindig megtalálja a módját, hogy jóra forduljon.

A mosdó ajtaja hangos csattanással nekivágódott a falnak, mintha egy pisztolyt sütöttek volna el odabent.

Sara lassan felemelte a fejét, és megpillantott két drága, sötétkék, magas sarkú cipőt, amelyek végigkopogtak a padlón, és megálltak a mosdókagyló előtt. A cipő viselője megnyitotta a csapot, és egy darabig csak a víz zubogását lehetett hallani, azután az ismeretlen nő fájdalmasan felnyögött.

– Ó, istenem! – suttogta. – Ó, istenem, istenem, istenem!

A nőnek megroggyant a lába, és lezuhant a padlóra. A tízezer dolláros Hermès táskája leesett mellé, és a tartalma kiborult: arcfestékek, kulcsok, tamponok, rágógumi, pénztárca. Sara maga alá húzta a lábát, mert becsúszott a fülkéjébe egy Cartier napszemüveg, és nekivágódott a vécékagylónak. Felismerte azt a napszemüveget. Annak a táskának a zsebére volt akasztva, amely tökéletesen illett ahhoz a cipőhöz és a Versace kosztümhöz, amelyet Britt McAllister viselt a tárgyaláson.

– Istenem! – kiáltotta Britt.

Kétrét görnyedt, és majdnem beverte a homlokát a padlóba.

Sara óvatosan felemelte a lábát. Számtalan oka volt arra, hogy ne kedvelje Brittet, de nem lelte örömét abban, hogy szenved. Ez az érzelmileg túlfűtött pillanat túlságosan is magántermészetű volt. Lepillantott a napszemüvegre, és miközben Britt odakint zokogott, abban reménykedett, hogy az asszony meg fog feledkezni a napszemüvegről, és kimegy.

De nem így történt.

Britt szipogva felült, és megpróbálta összeszedni magát. A napszemüvegtől függetlenül is meg kellett törölnie valamivel a szemét, ezért megpróbálta kinyitni a fülke ajtaját, de a zár nem engedett.

Sarának felkavarodott a gyomra.

– H… helló! – mondta óvatosan Britt.

Sara felkapta a földről a napszemüveget, felállt, és kinyitotta az ajtót.

Britt a padlón térdelt, felpillantott Sarára, és csak kissé megkésve ült ki a meglepetés az arcára. Nyilvánvalóan gyógyszerek hatása alatt állt. Imbolygott, szűk volt a pupillája, és üveges volt a tekintete. Sara észrevette, hogy egy ezüstszínű gyógyszeresdoboz becsúszott a mosdókagyló alá, és szétszóródtak a benne lévő kék színű, háromszög alakú tabletták. Sara azonnal felismerte a nyugtatót, és legalább tucatnyi volt belőlük.

Elzárta a csapot, és letette a napszemüveget a mosdókagylóra. Legszívesebben kirohant volna a mosdóból, mert Britt-tel nehezen lehetett kijönni. Kicsinyes volt, és rosszindulatú, de anyaként aggódott a fiáért. Tommy a bűnösségétől függetlenül a gyereke volt.

Sara letépett egy keveset a vécépapírból, és odanyújtotta Brittnek.

– Idehívjam Macet? – kérdezte.

– Nem, nem… én… – Britt a szája elé kapta a kezét, hogy úrrá legyen az érzésein. – Kérlek, Sara! Ugye még nem késő? Kérlek, mondd, hogy még nem késő!

Kétségbeesett volt a hangja, de Sara képtelen volt elhinni, hogy térden állva könyörög neki azért, hogy menjen vissza a tárgyalóterembe, és hazudjon.

– Már rögzítették a tanúvallomásomat, és igazat mondtam.

– Talán azt hiszed, hogy én nem tudom? – kiáltotta Britt, és hadonászni kezdett. – Tudom, hogy igazat mondtál! Tudom, hogy Tommy mit tett azzal a lánnyal!

Sara annyira megdöbbent, hogy elakadt a szava.

– Ismerem a fiamat. – Britt az ölébe ejtette a kezét, és a padlót bámulta. – Húsz éve élek együtt a félelemmel. Úgy ismerem őt, mint a tenyeremet.

Sara képtelen volt megmozdulni, gondolkodni és levegőt venni.

Tudom, hogy Tommy mit tett azzal a lánnyal.

– Most már abba fogja hagyni – suttogta Britt. – Megijedt. Tudom, hogy abba fogja hagyni. Van ideje rá, hogy jó ember legyen belőle.

Sarának hevesen vert a szíve, és egymást kergették a gondolatai. Tudta, hogy Tommyt Dani halála előtt is megvádolták nemi erőszakkal.

Úgy ismerem őt, mint a tenyeremet.

Lassan letérdelt Britt mellé.

– Honnan tudod, hogy mit tett Danivel?

– Hallottam őket.

– Hallottad őket? – Sara igyekezett leplezni a fájdalmát. Danit meg lehetett volna menteni! – Hallottad, amikor bántotta Danit?

– Nem a fiam hibája. Még van ideje arra, hogy megváltozzon. – Britt megcsóválta a fejét. – Tanulni fog ebből. Ő nem olyan, mint Mac.

Sara alig tudta felfogni a hallottakat.

– Mac is benne volt?

– Mac mindig benne van – felelte szárazon és tényszerűen Britt. – A többieket nem tudom megállítani, de a fiamat meg tudom menteni.

– A többieket? – ismételte meg Sara. – Miről beszélsz, Britt?

Britt hallgatott, megtörölte a szemét a kézfejével, és szétkente az arcán a szemfestéket. Láthatóan csak ekkor vette észre, hogy a táskája tartalma kiborult a padlóra. Pénztárca, rúzs, kulcsok. A szemfesték doboza összetört, és a földszínű árnyalatok kiszóródtak belőle. Britt elkezdett köröket rajzolni az ujjával a porba. Sara döbbenten bámulta a jelenetet, miközben visszhangot vertek a fejében a nő szavai.

Ismerem a fiamat. Húsz éve élek együtt a félelemmel.

Húsz évvel ezelőtt Tommy kétéves volt. Egyetlen anya sem retteg attól, hogy a kétéves gyerekéből szörnyeteg lesz. Talán a férjére célzott? De vajon mit követett el Mac?