Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Lemaître

A KIRÁLYOK

fordította:
Schöpflin Aladár

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-563-1 EPUB
ISBN 978-963-559-564-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1893

a mű eredeti címe:
Les Rois

az elektronikus változat az 1911. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az 1910. évi francia kiadás
illusztrációja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Amikor az udvar elhelyezkedett a trón két oldalán, Keresztély király - nagyon öregen, viaszkos sápadtan, fehér szakálla szétterült a kabátja mellén s félig eltakarta a Kék Sas-rend nagy szalagját, - így szólt erős, parancsoló hangon, amely alig egy kicsit remegett:

- Főkancellár úr, ha úgy tetszik...

A főkancellár, Moellnitz gróf az emelvény lábánál állva, egy arany-rojtos bíbor szőnyeggel letakart négyszögletes asztal előtt - ez volt a históriai melodrámák királyi asztala - kibontott egy pergament-lapot, melyen akkora pecsét függött, mint egy áldozati ostya, és madár-fejének mozdulataival jelezve az egyes mozdulatokat, lassan, egy misemondó érsek intonációival, olvasni kezdett:

«Mi, XVI. Keresztély, Isten kegyelméből Alfánia királya, üdvözöljük a jelenlévőket és az eljövendőket.

«Megfontolva, hogy az öregség és a betegség, anélkül, hogy csökkentené buzgalmunkat népünk jóvolta érdekében, nem engedi, hogy úgy dolgozzunk érte, mint szeretnénk s megnehezíti számunkra államaink kormányzását:

Átruházzuk összes hatalmainkat idősebb fiunkra és trónörökösünkre, Hermann marburgi hercegre, Fridagne hercegére és pedig a mai naptól számítva egy év tartamára.

Elrendeljük összes alattvalóinknak, a szárazföldi és tengeri haderő összes tisztjeinek, az összes hatóságoknak és tisztviselőknek, hogy úgy engedelmeskedjenek a marburgi hercegnek, mint magunknak.

Kérjük az Isten áldását Hermann hercegre, hogy bölcsességgel és okossággal és alattvalóinknak mennél nagyobb javára gyakorolja a hatalmat, melyet ezennel ráruházunk.

Kiadatott és elláttatott királyi pecsétünkkel, marburgi palotánkban, az Úr ...-ik esztendejében, május 20-án.»

- Uraim, - mondta a király, - meghívjuk önöket, hogy átnyújtsák hódolatukat a marburgi hercegnek.

A trón jobbjánál állt Hermann herceg, a király idősebbik fia. Harminchat éves, középtermetű, redős homlokú, finom arcvonású férfi volt, elég rosszul állt neki a hadosztály-tábornoki egyenruha, - inkább egyetemi tanárnak lehetett nézni, mint egy harcias uralkodóház hercegének.

A hódolás megkezdődött.

Legelőször Vilhelmina királyi hercegnő lépett elő, méltóságos és kissé hideg szépségével, egy pillanatra fölhevülve az örömtől és diadalérzettől. Megállva férje, a herceg előtt, azzal a bókkal üdvözölte, melyet egykor atyja, a főherceg ceremóniás kis udvarában tanult s amelynek szabályait szigorúan megtartotta Alfánia józanabb etikettjében is.

Erre a meghajlásra, amelyet még mélyebbé tett a hosszú uszályos udvari köpeny kitárása is, a herceg szomorú mosollyal válaszolt. Aztán megfogta felesége kezét és megcsókolta.

Amint a hercegnő visszament helyére, az öreg király intett neki, hogy jöjjön hozzá.

- Hogy van az unokám? - kérdezte halkan az aggastyán.

- Egészen jól, felség.

- Tegnap kissé sápadtnak találtam és ma reggel azt hallottam, nem nagyon jól töltötte az éjszakát.

Vilhelmina hangosabban felelt:

- Nem tudom, honnan szerzik értesüléseiket, akik azt mondták. Vilmos, az igaz, kissé érzékeny és ideges, mint ahogy a koraérett elméjű gyermekek lenni szoktak. De egészsége miatt nincs a legkevesebb aggodalmam sem, ezt meg kell mondanom.

- Annál jobb, leányom, annál jobb, - mondta a király megnyugtató kézmozdulattal. Ezalatt Hermann herceg öccse, Ottó szerencsekívánatait fogadta. Ottó affektáltan hajtotta meg hosszú derekát, hegyes rőt szakállát és hosszú, érzéki orrát s észrevehetetlen kötekedéssel a hangjában mondta:

- Sok szerencsét kívánok, kedves bátyám, sok szerencsét kívánok.

- Köszönettel fogadom, Ottó - felelt a herceg. - Elhiszem, hogy őszinte vagy és biztos vagyok benne, hogy nem fogsz semmi olyat tenni, ami a feladatomat megnehezíti.

- Nem értem, mit akarsz ezzel mondani, - dünnyögte Ottó.

De ekkor már Hermann herceg szeretetteljes kézmozdulattal nyújtotta kezét Renaud hercegnek, egy széles homlokú, nagyon szép szemű fiatal embernek, aki kissé hebegve keresett valami frázist s végül kibökte:

- Sajnállak, szegény Hermann.

- Köszönöm, kedves cousin, - felelt egyszerűen a trónörökös. - És köszönöm, hogy eljöttél; ez nagy megerőltetésedbe kerülhetett.

Renaud eltávozott, az ilyen ceremóniákhoz nem szokott ember megvető és egyúttal nyugtalan magatartásával. Az egyenruha helyett, melyre joga volt, igen egyszerű udvari kabát volt rajta s most kissé feszélyezettnek látszott amiatt, hogy ruhájának egyszerűsége feltűnik mind e pompa közepett.

Amint Renaud elment a királyi hercegnő udvarhölgyeinek kettős sora előtt, egy női hang szólította meg:

- Úgy tesz, mintha nem nagyon jól mulatna, fenség.

Renaud megfordult. aki ilyen kedves bizalmaskodással szólította meg, egy finom kis, törékeny testalkatú, sápadt szemű és dús aranyszőke hajú teremtés volt.

- És ön, Frida kisasszony? - mondta a herceg nagyon szívélyesen, mintha egyszerre ismerős helyre toppant volna.

- Oh, én már megszoktam. Franciaországból jön, fenség?

- Párizsban voltam a múlt hónapban.

- Mi újat látott ott?

- Nem sokat. Párizsnak most már megvan a metropolitain-vasútja. Ez levon valamit kisvárosi jellegéből, de bizony elrontja tájképeit, pedig azok de szépek!

És mit csinálnak az emberek Párizsban?

- Elég furcsa dolgokat. Most a szocializmus van divatban, meg a spiritiszta tudományok, akárcsak százhúsz év előtt a köztársaság korában. Az emberek tolsztojizálnak és ellágyulnak a negyedik rendért. Volt két vagy három olyan sztrájk, hogy vidámabb már nem is lehetett volna, még a szalonokban is divatban voltak. Ez egy kissé mindenütt óriási pénzügyi károkra vezetett. Vegyünk még hozzá egy sereg rossz termést, a teljesen megfordult éghajlatot, tizenöt év óta nem is volt tavasz. Nincs pénz. De úgy látszik, annál vadabbul mulatnak. Mindenki mintha azt mondaná: utánam a világ vége.

- Igen... a régi világ vége...

Frida szinte ünnepélyes hangsúllyal mondta ezeket a szavakat, mintha önmagához beszélne és egy belső álmot követne.

- Meglehet, - felelt Renaud herceg.

S aztán pillanatnyi csönd után folytatta: - Ha nem csalódom, ön lakott Franciaországban, kisasszony?

- Igen, három évig.

- És szereti?

- Teljes szívemből.

- Miért?

- Mert ez az ország, ahol nagyjában véve a legkevesebb képmutatást találtam és a legtöbb jóságot. Aztán meg, oda minden száz évvel hamarabb ér, mint máshova.

Frida és Renaud herceg akaratlanul hangosabban kezdtek beszélni és beszélgetésük zaja hallható lett a ceremónia tompa zúgásában.

- Ugyan, Thalborg kisasszony, - vetette oda félhangon Vilhelmina hercegnő.

A fiatal lány elpirult és elhallgatott. Abban a pillanatban, amint a hercegnő rászólt Fridára, Hermann herceg is összeráncolta homlokát és szórakozottan elfelejtett válaszolni Németország nagykövetének.

Az udvarhölgyekre következett a hódoló felvonulás sora. Hermann elé érve, Frida kissé mélyebben és hosszasabban hajolt meg, mint társnői, de amint fölemelte fejét, azt lehetett volna mondani, elkerülte a herceg tekintetét. A herceg pedig mintha különös érdeklődéssel nézte volna a ragúzai ütközet képét, amely vele szemben volt a falon.

A míg a hercegek, miniszterek, nagykövetek és udvari emberek pompázó és komor serege felvonult, az öreg Keresztély király úgy látszott, mintha elaludt volna karosszékében.

Az öreg király emlékeibe merült. Ez az öröm nélküli ceremónia, amelyben mindenütt valami feszességet lehetett érezni, valami bizalmatlanságot és elkedvetlenedést, eszébe juttatott egy másik, nagyszerű és meleg szertartást, az ő koronázásának ünnepét, amikor egész Alfánia, a nép, a polgárság, a nemesség igazán egyesült egy gondolatban. Milyen szép volt az! És milyen győzhetetlen remény dagasztotta akkor őt! Mennyi hittel, gondviselésszerű küldetésének mily biztos tudatával fogott bele királyi feladatába!

Mindent feláldozott ennek; visszaszorított természetes hajlamaiból mindent, ami nem egyezett meg uralkodói kötelességével és mindent, ami ettől eltéríthette volna. Csaknem teljesen ismeretlen maradt előtte a gyönyör, elkerülte a nőket, nem akarva egyiküket sem kitüntetni. Házassága egészen politikai volt, semmi egyéb, mint szankcionálása egy szerződésnek egy szomszéd állammal. És harminc éven át türelmesen élt egy asszonnyal, aki kétségkívül jó asszony volt és úgy, mint ő, át volt hatva állásának kötelességeitől, de báj nélküli, fagyos erényű és hűvös szerelmű volt.

Buzgalmáért és önmegtartóztatásáért kezdetben meg is kapta jutalmát. Egy háború Ausztriával, melyet vitézül vezetett s melyben a maga személyében is részt vett, kibővítette Alfánia határait. A népe rajongott érte. Szigorú takarékossága és lelkiismeretes gondoskodása révén a birodalom felvirágzott. Most először használták ki komolyan a föld terményeit, az ipar gyorsan, meglepő méretekben felvirágzott. De egy különös jelenség is mutatkozott. Ebben a birodalomban, melyet azelőtt megóvtak a forradalmi járványtól földrajzi határai s amelyben az abszolút monarchia intézménye mind ez idáig épségben maradt, az ipari haladás gyorsasága azzal a váratlan következménnyel járt, hogy a szociális kérdés még előbb nevelődött fel, mint az alkotmányosság kérdése. Leszokva a szegénységről és a lemondásról a főváros s a másik két nagyváros munkásai, hamarosan elfordultak a királytól s őt tették felelőssé helyzetük bajaiért, ámbár neki tartoztak hálával azért a jobblétért, amely mégis elviselhetőbbé tette bajaikat. Szörnyű sztrájkok ütöttek ki, amelyeket a király kegyetlenül elnyomott, mint az olyan ember, aki nincs szokva ahhoz, hogy kételkedjék a jogában és visszarettenjen kötelességétől.

És így, ötven évi munka után, félreismertnek látta magát azok részéről, akikért annyit dolgozott; az egyik részük gyűlölte, a másik gyanakodott rá. A nemesek és a gazdagok még tisztelték, de hova-tovább ezek is kezdték képtelennek tartani öregsége miatt arra, hogy akár erőszakkal szegje végét a bajnak, akár pedig az «új eszméknek» tett látszólagos kedvezményekkel segítsen rajta. Röviden az egyik fél számára nem volt más, mint zsarnok, a másik számára pedig, mint «jó öreg».

Inkább ezért, mint gyöngélkedése miatt határozta el magát, hogy átruházza hatalmát fiára. Hermann liberális hírében állt, a tömeg szerette és tőle várta az óhajtott reformokat.

Ez a fia, akinek becsületességét és erényeit akarata ellenére is becsülnie kellett, mindig kétségbe ejtette Keresztély királyt magaviseletének és eszméinek különössége által, már amennyiben ezeket éreztette: hallgatag, magánykedvelő, a katonai dolgoktól idegenkedő volt, minden ünnepélyességnek ellensége, melancholikus, könyveket búvó. Egyetlen közös gondolata sem volt feleségével, a büszke Vilhelmina hercegnővel, aki egész leikével régi szabású főhercegnő volt, energikus és derült s a kivel az öreg király egyetértett elvek és meggyőződések dolgában. Csak lett volna valami befolyása férjére! De Hermann, elmerülve álmodozásába, már régóta lehűtötte makacs és hallgatag szelídségével. És erre a fiára, akiben oly kevéssé bízott, volt kénytelen az aggastyán rábízni birodalmát!

Talált-e vajon legalább némi vigasztalást másik fiában, Ottó hercegben? Ez az Ottó herceg valóságos vadállat volt; elmerült bűneiben, adósságokban úszott, barátja és adósa volt minden zsidó bárónak, ideje fele részét Párizsban töltötte, a boulevardok és éjjeli vendéglők hercege volt.

Renaud herceg, a király unokaöccse árva volt gyermekkora óta (mennyire halnak az emberek ezekben a régi uralkodó családokban!) s egészen maga nevelte fel magát. Mit lehetett volna várni ettől a bolondtól, ettől a bohémtől, aki az egész évben nem jelent meg egyszer az udvarnál, cimboraságban élt a művészekkel, poétákkal és újságírókkal és nyilvánosan tüntetett azzal, hogy semmit sem ad származására és rangjára?

És ez volt az egész uralkodó család. Mert lehetett-e számba venni a kis Vilmos herceget, Hermann fiát, egy gyönge, idegbeteg öt éves fiúcskát, aki mindig beteg volt és kétségkívül nem fog sokáig élni? De hiszen az anyja egészséges és erőteljes, apjának ifjúsága pedig erényes volt. Miért bűnhődik hát ez az ártatlan gyermek? Ősének, XI. Keresztélynek szenvedélyes bolondságáért vagy ükanyjának, Gertrúd királynénak erotikus őrültségéért? Vagy pedig ő fizet meg a fizikai és morális túlterhelésért, az uralkodó és katonáskodó hercegek emberfölötti munkájáért, akik felőrölték egész életüket egy szakadatlan erőlködésben és csaknem valamennyien belepusztultak a nagy igyekezetbe? Vagy több évszázadi, rokonok között vagy merő politikai érdekből kötött, szerelem nélküli házasságokért? Vajon ezek nem hagytak meg egyebet az utolsó Marburg ereiben, mint romlott és elszíntelenedett vért?

Szegény királyi faj! Amennyire elszegényedik a vére, ugyanannyira elgyöngül a lelke is. Egyébiránt így volt ez egész Európában: az uralkodó családok nagyobb részében meglátszott a királyi hit és erények meggyöngülése, valami fáradtság, az uralkodásból való kiábrándultság s a tőle való félelem. Érezni lehetett rajtuk a vágyat, hogy visszatérjenek a normális élethez, ahogy az egész világ él, mintha a méltóság elszigeteltsége rájuk nehezednék és mintha több unalmat látnának benne, mint büszkeséget. És nemcsak, hogy sokan közülük ugyanolyan módon éltek, mint alattvalóik és ha megtartották is maguk körül valami maradványait a ceremóniáknak, csak kényszerűségből tartották meg, hanem úgy is gondolkoztak, mint az egyszerű alattvalók. A kor minden erkölcsi betegsége behatolt az uralkodó családokba.

És az öreg király fokozódó szomorúsággal gondolta végig az uralkodók almanachját. Itt egy idegbajos császárné, aki morfium-mérgezésben szenved. Ott egy irodalmárkodó királyné, aki gyakorolhatná a királynői mesterséget, de inkább író akar lenni, koldulva polgári származású kartársainak tetszését, kinyomatja műveit minden nyelven és pályázik az akadémiák díjaira. Amott egy morózus király, aki sohasem mutatja magát alattvalói előtt s nem gondol egyébre, mint hogy miképp takaríthatna meg mennél több pénzt tudományos utazásokra s nem vágyik egyébre, mint hogy jó geográfusnak tartsák. Nem messze egy melomániás herceg egy éjszakán, hattyúi között, belefojtotta magát a színpadi dekorációk módjára kiépített partú niebelungeni-tóba. Egy másik herceg a szeretőjével együtt lett öngyilkos, egy harmadik egy táncosnőt vett feleségül. Ezek voltak az uralkodó házak, amelyek az utóbbi években a legtöbb napi hírt szolgáltatták. Az uralkodók egyformáknak vallották magukat a többi emberekkel. Olyan uralkodót, aki hisz a maga isteni jogában. nem lehetett látni mást, mint a német császárt, a cárt, a török szultánt és végül Alfánia öreg királyát.

Es aztán a republikánus Franciaország, zsákmánya a krónikus rendetlenségeknek, lázas görcsökben vergődve, abban meríti ki erejét, hogy nevelje az állami szocializmust és egészen neki makacsodik ennek a végzetes kísérletnek. Spanyolországban öt év óta be van hozva a köztársaság. Angolországban, Belgiumban és Olaszországban ingadozik a monarchia intézménye. Valami feloszlóban van Európában...

- Sajnos, - gondolta XVI. Keresztély - a királyok elmúlnak, mert nincs bennük többé hit.

II.

A ceremónia után a király magához hívatta a trónörököst.

A királyi kabinet, egy masszív architektúrájú és az időtől megvörösödött aranyozásban pompázó helyiség, tele volt évszázados emlékekkel. Egyik sarokfülkéjében aranyos talapzaton I. Keresztélynek, a királyság megalapítójának bronz-szobra állt, sasszárnyas sisakkal, két kezét pallosára nyugtatva, amelyet úgy állított maga elé, mint valami keresztet. A karosszék, amelyben XVI. Keresztély ült, nagyon egyszerű volt, tölgyfából nagyjában faragva, majdnem barbár és csak nagy tömegével feltűnő. Ez a karosszék III. Ottóé, a dinasztia nagy emberéé volt. S az egyik ablakból látni lehetett a folyam másik partján a marburgi székesegyház kupoláját, ahol kilencszáz év óta Alfánia minden királyát koronázták.

Hermann tiszteletteljes és feszes tartással közeledett. Apa és fiú között soha nem volt a legcsekélyebb bizalmasság sem, mert mind a ketten teljesen érthetetlenek voltak egymásra nézve. XVI. Keresztély elgyöngülten, homályos szemeivel, reumától meggörnyedt tagjaival csak egy sarkát töltötte be III. Ottó karosszékének s mégis hasonlított arca metszésével és kifejezésével a királyok arcképeihez, amelyek - majd mind erőteljesek, energikusak és zordak - betöltötték az ódon terem falait. Az ő fajtájukból való volt. Hermann herceg ellenben elfinomult és lágy vonásaival, mintha más családból való lett volna. Olyan volt a parancsoló arcok e mozdulatlan sorával szemben, mint egy szorgalmas hivatalnok, aki nagy urak társaságába keveredett.

Jó ideig hallgattak. Végül az öreg király megerőltette magát s lassan, szándékosan ünnepies komolysággal szólt:

- Fiam, tudom, hogy jó vagy, buzgó, kötelességeidnek hódoló és tudom, milyen becsületes és tiszta kezekbe tettem le az imént hatalmamat. És mégis nem tudok elfojtani magamban valami aggodalmat. A helyzet nehéz. A nép, elfeledve, hogy bármily bajai vannak is, a leginkább hathatós eszköz orvoslásukra, ha akarattal aláveti magát Istentől neki adott urainak, s hogy ez az eszköz nem hagyja cserben, mert az uralkodó érdeke ugyanaz, ami a népé s az uralkodó ő vele egy test és egy lélek, - a nép lázong és hangosan követeli azt, amit reformoknak nevez. Csak kettő között lehetett választanom: a vakmerő ellenállás és az ennél is veszedelmesebb engedmények között. Az ellenállásra nincs már erőm. Engedményeket tenni, úgy véltem, nincs jogom. A te dolgod, fiam, hogy tégy úgy, ahogy Isten sugallja tenned. Csak arra kérlek, hogy szabadítsd meg magadat bizonyos érzelmességtől, amely megvan tenned és attól az állítólagos filozófiától, amelyet korunk könyveiből merítettél. Te nem vagy már eléggé meggyőződve arról, hogy Isten kegyelméből való király vagy és hogy Isten a pártodon van. Első sorban az veszti el manapság az uralkodókat, hogy nem hisznek többé elég szilárdan királyi jogukban és hogy király létükre olyan eszméik és szenvedélyeik vannak, mint a közönséges alattvalóknak. Sajnos, Ottó öcsédben talán inkább megvolna a helyes felfogás a szuverenitásról, de Ottó rossz életet él. Renaud unokaöcséd bolond. Én öreg és beteg vagyok és nemsokára menni fogok. Alfánia királyságának nincs más fenntartója, csak te. Emeld fel hát szívedet. Felelősségednek érzete adja meg neked a hitet, amelynek hiányát érzem benned és a hit adja meg a tettre készséget, a nép javára, még a nép ellenére is. Légy király: annak kell lenned s vigyázz, hogy ne csupán ember légy.

Hermann mosolygott.

- Valami nagyon mulatságosat mondtam? - szólt az aggastyán.

- Kedves apám, - mondta Hermann - ne ingerelj fel. Szeretlek és tisztellek és szeretnék hozzád hasonló lenni. De te azt várod tőlem, hogy több legyek, mint egy ember, pedig, ha van valami, amiben biztos vagyok, amiről bizonyságom van minden pillanatban a saját lelkem legmélyebb mélységeiben, ez az, hogy nem vagyok több, mint egy ember.

Igen, hasztalan képzelem el, hogy milyen különös, hogy fölébe vagyok emelve harminc millió más emberi lénynek, és hogy ez Isten akarata... Nem érzek magamban egy ízet sem, amely emberfölötti volna. Nem, igazán nincs meg bennem az isteni felkentség érzése, olyasforma, amilyen el szokta tölteni a hivő papok lelkét.

- Imádkozzál Istenhez, - szólt a király - hogy adja meg neked ezt az érzést és ő meg fogja adni.

- Az Isten, - ejtette el a szót Hermann.

- Nem hiszel Istenben? - szólt parancsolón az öreg király.

Hermann lehorgasztotta a fejét és nem felelt. Keresztély király sovány ujjaival ősének, III. Ottónak karszékét szorongatta, aki bízva Istenben és maga mellett érezve Istent, ötszázezer embert vitt halálba a csatamezőn, nagy területeket foglalt el és nagy uralkodóvá lett.

- Bocsáss meg atyám, - mondta szelíden Hermann - és nyugodj meg. Hiszek a kötelességemben és hiszek a jogomban. Ha nincs is meg, mint őseimnek, a biztos öntudatom arról, hogy egyenesen a királyok császárjának, Istennek küldöttje vagyok, érzem, hogy küldetésem van ezektől az ősöktől maguktól és a nemzedékektől, akik nekik engedelmeskedtek századokon át. A jogom, ha nem jön is az égből, a múltból jön és ha nem jön felülről, alulról jön. Alfánia népe mostanáig a mellett tett tanúbizonyságot, hogy szeret engem. Ez az ő beleegyezése, gondolatának összhangja az enyémmel, amely rám ruházza az isteni jogot. Elvégre az ugyanoda vezet, ha meggondolod. Bízzál bennem.

- De ha úgy kerülne, hogy a te gondolatod ellentétbe kerül néped egy jelentékeny részének gondolatával, a nép ama részével, amely a legvakabb s leginkább meghódol ösztöneinek? Mit tennél akkor?

- Az nem lehetne más, mint félreértés, mert én mindig csak javukat akarnám. Azt a félreértést igyekezném eloszlatni irántuk való szeretettemnek valami tanúsításával.

- És ha nem akarnának megérteni?

- Rájuk kényszeríteném az akaratomat, tudva, hogy az hasznos és jó.

- Erőszakkal is?

- Bízom benne, hogy ennek szüksége nem állhatna be.

- De mégis, ha ide juttatnának?

- Én volnék a világ legszerencsétlenebb embere, de megtenném kötelességemet.

- Oh, igen, hiszen, ha csak beszélsz is erről, kikelsz magadból. Miért? Ugye azért, mert az akaratodnak és az ítéletednek nincs sehol másutt támasza, csak önmagadban. A királyi mesterségben vannak oly borzasztó kötelességek, hogy az embernek sohasem volna bátorsága teljesíteni őket, ha nem érezné, hogy isteni gondolat és akarat világosítja meg.

- Az igazság érzése, az emberi személyiség tisztelete és az emberi nem iránt érzett szeretet elegendő világosság lesz nekem. És tisztán látva, tudnék cselekedni.

- Mit szándékozol hát tenni?

- Olyan társadalmi állapotot teremteni, ahol az egyesek szenvedése csökkenne s ezért első sorban csökkentem a jogok egyenlőtlenségét

- Azt hiszed, a szenvedést meg lehet szüntetni törvényekkel és intézményekkel? Még nem is csökkentetted, mikor az ember éppoly mértékben, ahogy megjavult az anyagi helyzete, új módjait találja ki a szenvedésnek. A királyi tiszt igazi feladata, hogy fenntartson egy isten akarata szerint való hierarchiát, amely által fennmarad a rend, a népeknek ez az első java és amelyben mindenki a maga helyén, engedelmeskedve és megalázva magát, dolgozik örök üdvén. A teremtmények szenvedése talán a Gondviselés akarata szerint való.

Meg fogod bocsátani, ha a dolgoknak ezért a képéért nem rajongok... Én arra gondolok, hogy milyen annak a bányásznak az élete, aki a föld alatt kínlódva napjában tizenkét óra hosszat, éppen csak annyit tud keresni, hogy a felesége és gyermekei ne haljanak éhen. Gondolok a még nyomorultabbakra és a szívem nem bír nyugodt maradni. És ami azt a társadalmi hierarchiát illeti, amelyről te beszélsz, nem tudom, az Isten műve-e, de tudom, hogy eredetileg az emberi erőszak műve volt, és ez lecsillapítja iránta való tiszteletemet. Életemben először mondom ki előtted egész gondolatomat, atyám. Nem haragszol érte, ugye?

- Két különböző nyelven beszélünk, fiam.

Sokáig beszélgethetnénk így, anélkül, hogy megértenék egymást... Különös dolog. Te jó fiú voltál, komoly ifjúságot töltöttél, soha nem volt okom szemrehányást tenni neked és mégis mindig volt köztünk valami, ami elválasztott. Nem az én hibám volt. Nevelésedre nagy gondot fordítottam, és igyekeztem tanítással és példával egyaránt királyi lelket fejleszteni benned. Te nem voltál tanulékonyság híján, de mégis éreztem, hogy napról-napra távolodsz tőlem.

Az aggastyán elhallgatott. Egy könny csillant ki aggkortól elhomályosodott szeméből, olyan kicsiny könny, hogy ki sem tudott csurranni. Aztán folytatta:

- Sajnos, sokáig tanakodtam magamban, hogy az a próba, melyet tenni akarsz, egyáltalán megengedhető-e? De hát, próbáld meg lelkiismereted szerint, miután a szükség is kényszerít. Legalább a becsületességedről és jóhiszemű voltodról biztos vagyok és meg vagyok győződve, hogy a hatalom gyakorlása el fog tántorítani kétségeidtől és ábrándképeidtől. Abból a visszavonultságból, amelybe most utolsó napjaimat eltemetem, imádkozni fogok Istenhez, hogy világosítson meg téged és tartson meg téged és birodalmamat szent oltalmában.

Hermannt megindulás fogta el, amely megnedvesítette szemét és megremegtette bajuszát.

- Kedves atyám, - mondta - attól félek, hogy ebben a megbeszélésben a szavam nem egyszer messzebb ment, mint a gondolatom. Olyan zavarodott vagyok! Igazad van: a cselekvés megadja a hitet és én számítok a békére, melyeket az evangélium a jóhiszemű embereknek ígér.

És olyan mozdulattal, mely ellene szólt néhány előbbi kijelentésének, Hermann meghajtotta térdét és így szólt:

- Atyám, áldj meg!

III.

Hermann visszatérve lakosztályába, elégedetlen volt magamagával. Micsoda érzület vezette, hogy olyan dolgokat mondjon atyjának, amelyeket ez úgy sem érthetett meg? És micsoda gyöngeségnél fogva tagadta meg aztán - pedig oly kevés szükség volt rá, - amit az imént vallott?

- Mily kevéssé vagyok ura magamnak! - mormolta haraggal.

A szemei egy régi képen akadtak meg, amely íróasztala fölött függött. Egyik ősének, II. Hermann-nak acképe volt, aki meggyilkolta öccsét, akiben nem bízott, megmérgezte első feleségét, hogy egy újabb, az állam számára kedvezőbb házasságot köthessen és vérbe fojtotta az éhező parasztok lázadását. Nagy királyként emlegették. A történetírók mentegetik, némelyek még glorifikálják is: hiszen összes bűneit vagy azért követte el, hogy megmentse a koronáját, vagy azért, hogy fenntartsa a királyság egységét.

Ez a régi kép egyébiránt remekmű volt, amelyet az idő még megszépített. Az egészen megfeketült háttérből erőteljesen vált ki egy sárga fej, csupa orr és állkapocs, kemény, kellemetlenül szúrós szem.

- Ah, - gondolta Hermann - ha bennem megvolna ennek a vadállatnak az akaratereje, hogy az ellenkezőjét akarjam annak, amit ő akart!

Hermann úgy nézte különös ősének az arcképét, mint egy mementót mind arra, aminek elkerülésére esküdött, mind arra, ami a világon a legjobban visszariasztotta, az uralom gőgjére, a kegyetlenségre, a vérszomjra és a dogmatizmusra; mert gyilkos őre hivő király volt és jámborságból épp annyira, mint politikai érdekből, az Egyház buzgó pártfogója.

Hogyan különbözhetnék ő, fajának végső sarja, erőszakos őseitől, nemcsak kultúrája és ízlése, hanem egész belső lénye dolgában is?

Eddig elmúlt élete felvonult előtte apró képekben. Először szeretet nélküli gyermekkora, amelyet korán kemény fegyelemre fogtak. Hogy sírt nyolcéves korában, azon a napon, mikor ráadták a gárdatiszti egyenruhát! Megkötve magát olyan makacsságban, amelynek maga se tudta az okát, zokogva állt ellen, mintha érezte volna, hogy ez az első egyenruha egész életére szól. Látta, mint ütött le rá ezen a napon feldühödött apjának a keze. Különben ez a gyermeki kétségbeesésroham volt egyetlen külsőleg nyilvánuló lázadása. Azóta látszólag alávetette magát mindennek, hallgatagon viselte királyi hercegi sorsát.

Szerette-e őt vajon az apja és az anyja? Talán. Maga se tudta. Kísértésbe esett, hogy csak egy ember szerette: első tanítója, a marburgi egyetem egy öreg tanára, egy nagyon szelíd, nagyon félénk, jó ember, aki úgy reszketett, mint a nyárfalevél, mikor a király néha bejött a leckére. De az ő tanításában a görögök és rómaiak tettei érdekesek lettek, akár a mesék. Hermann emlékezett, hogy sírt a lelkesedéstől Harmodionon és Arisztogeitonon, a Gracchusokon, Spartacuson és Teli Vilmos legendáján. Miért, hogy az öreg tanár leckéiből harminc évvel később is éppen ezekre a történetekre emlékezik? Emlékezett arra is, hogy a jó ember könyvtárában egy nap olyan könyveket talált, melyekben gyönyörű országok voltak leírva, ahol nem voltak sem szegények, sem gazdagok, az emberek mind pásztorok voltak és mind jók és más könyveket, amelyekben minduntalan előfordultak ezek a szók: «munkabér» és «tőke» és amelyből nem értett semmit, csak azt, hogy nagyon sok szerencsétlen van a világon. De ez az öreg mester, aki olyan szelíd és kedves volt, aki gyakran térdeire vette a leckeóra alatt, egy nap elköltözött és Hermann nem tudta, mi lett belőle...

Aztán emlékezett egy zendülésre, melyet a palota egyik ablakából látott. Nagyon csúnya emberek, rongyokba öltözve, az egyikük fekete lobogót vitt... Egyszerre lövések zaja: emberek hullottak tátott szájjal, egy asszony vértől borítva a kövezeten és más asszonyok, akik kiáltozva menekültek. A királyfi sírni kezdett és ezt kérdezte:

- Miért bántják őket?

A nevelője pedig elvonszolta az ablaktól, amelyhez a fiú hozzákapaszkodott, hogy jobban lássa azt, ami olyan nagy félelmet okozott neki.

Majd aztán látta magát, amint Németországba utazott, szorgalmasan tanulva Heidelbergben a filozófiát. A tanára európai hírű tudós volt, aki előadásaiban eszméit a végletekig vitte s a metafizikában megmámorosodva a legmerészebb és leginkább megalkuvás nélküli merészségekre ragadtatta magát a spekulatív rombolásban és rekonstruálásban. A gyakorlati életben ellenben épp annyira gyakorolta a hasznos megalkuvást, mohón epedett a kitüntetésekért és állásokért. Az okoskodó észnek e gyakorlataiban Hermann, aki tökéletesen őszinte volt, teljesen megtisztította magát mindazoktól a születési és nevelési előítéletektől, melyek akarata ellenére is megmaradhattak benne. Amíg szétbontotta és újra összeállította a világot agyában és hozzászoktatta magát, hogy minden dolgot az egyetemes és az abszolút szempontjából nézzen, megszabadította morális személyiségét attól a véletlenségtől, hogy trónra született és nemcsak életmódjában és mindennapi véleményeiben, hanem lelke egész mélyében levetkőzte magáról a herceget.

Párizsi útja befejezte ezt a belső munkát. Hermann néhány hónapig igazi inkognitóban élt Párizsban, azt tartva, hogy ez az egyedüli lehetőség egy hercegre nézve, hogy a maguk valóságában láthassa a dolgokat. Egy herceg, mint herceg, csak igen szorosan körülhatárolt körben élhet, nem beszélhet őszintén, csak igen kevés emberrel, tehát csak igen tökéletlenül ismerheti az embereket. Csak egy bizonyos meghatározott és szűk látószögből nézheti őket s csak az alázat és bizalmatlanság helyzetében. Majd mindenütt feszélyez másokat és maga is feszélyezve van. A mérhetetlen emberiségtől elszigetelten él és hal. Nem lát az élet nagy komédiájából egyebet, csak beállított töredékeket. Jelenléte elegendő, hogy megváltoztassa azoknak a jeleneteknek a jellemét, amelyekben részt vesz s a dolgok nem őszinték vele szemben.

Hermann le akarta rázni a szolgaságnak azt a fölöslegét, amely a hercegeknél még hozzájárul azokhoz a szolgaságokhoz, amelyek mindig ránehezednek az emberi ítéletekre. Úgy rendezkedett be, hogy szabadon élhessen Párizsban, teljesen elvegyülve az emberi tömegbe, hogy így megismerje a társadalmat minden fokán, minden szempontból, minden festői oldaláról és minden morális zugában, hogy megérthesse még a legvégsőbb nyomort is és egész közelből láthassa.

Szeretett Párizsban élni. Az öröm városának szelleme, az irónia és a tiszteletlenség, melyet a levegőjével szív be az ember, Hermannt meglepte és elragadta, anélkül, hogy észrevette volna, hogy az az irónia kissé kicsinyes és hogy néha léhaságot és sznobizmust leplez. Valóságos becsülést érzett ez iránt a könnyed s pedantéria nélküli szkepticizmus iránt, amely gyakran a legmélyebb bölcsességgel találkozik.

De ugyanakkor az a félelem, hogy nem gondolkozik eléggé szabadon, hogy akarata ellenére is megőriz valami arisztokratikus és királyi előítéleteket, hogy lelke mélyén egyéb is talál lenni, mint az általános emberi, és hogy ítéleteiben, felfogásában akadhat valami abból a rejtelmes akaratlan előleges meggyőződésből, szinte beteges nyugtalansággá vált benne. Fogadott egy szolgát, hogy ez ismételje előtte minden nap és minden órában: «Emlékezzél, hogy a herceg is csak ember.» Azt lehetne mondani, hogy félt a vértől, amely ereiben folyik. És ez a félelem, ez az állandó önmegfigyelés egész magatartásának bizonyos feszességet adott, bizonyos határozatlanságot, amelyet néha hirtelen és kitörő ideges elhatározások váltottak fel.

Nem tudta magát megértetni nejével, a királyi hercegnővel, de nem azért, mintha kedve ellenére vette volna nőül. Ez a házasság, bár nemzeti és dinasztikus érdekből kötötték, lehetett volna boldog is. Vilhelmina szép, eszes és erényes volt s nem kellett volna hozzá nagy erőlködés, hogy az ember megszeresse. És nem is jellemük különbözősége, sem a királyi kötelességekről és a politikai kérdésekről való felfogásuk különbözősége volt az, ami mindinkább elidegenítette őket egymástól. Valami bensőbb és annál gyógyíthatatlanabb dolog volt. Felesége minden erénye és minden vonzóereje mellett Hermann-nak az a bizonyos zavarhatatlan megnyugvása tetszett vissza, melyet születésén és rangján érzett. aki nem fejezett gőg boldogságát vette észre legcsekélyebb tettei és minden szava mögött ennek a főherceg lánynak. Erezte, hogy Vilhelmina, akármilyen jó és szelíd a kis emberek iránt, hasonlíthatatlanul nemesebb anyagból valónak tartotta magát, mint mindenki, aki nem királyi vérből való; hogy ezen vallásos hite sem változhat, hogy az Isten előtti egyenlőség keresztény tanai az ő számára nem egyebek üres formuláknál, amelyeket ajkaival ismétel csak és hogy jó és könyörületes lehet az emberek iránt, de sohase lehet velük testvéries. És hogy a jó hercegnőnél minden pillanatban konstatálhatta természete fölényességének ezt a nyugodt öntudatát, hogy láthatta, mint terjeszkedik ki benne egy oly érzés, amelyet ő maga nagy buzgalommal iparkodik kitépni szívéből, az valami demagógiás gyűlölködő haragot keltett a hercegben.