Zbirka Eho, 7

Egon Bondy
Bratje Ramazovi

Naslov izvirnika: Bratři Ramazovi

Copyright by Egon Bondy – heirs c/o DILIA, 2007
Copyright for translation by Tatjana Jamnik, 2014
Copyright for Slovenian edition by Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, 2014, 2016
All rights reserved.

Vse pravice pridržane. Brez pisnega dovoljenja lastnikov pravic ni dovoljen prenos e-knjige na druge spletne naslove, reproduciranje, distribuiranje, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba v kakršnemkoli obsegu ali postopku.

To e-knjigo lahko uporabljate samo za osebne namene. Če bi jo radi komu podarili, prosimo, kupite dodatni izvod za vsakega obdarjenca. Hvala, da spoštujete avtorske pravice in trud, vložen v pripravo knjige.

Prevedla Tatjana Jamnik
Uredil Iztok Osojnik
Oblikovanje naslovnice Dragana Nikolić
Prelom Zveza Modro-bela ptica
Izdalo in založilo Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, Vnanje Gorice, Nova pot 142, 1351 Brezovica pri Ljubljani
Za založbo Tatjana Jamnik
Vnanje Gorice 2016
Elektronska knjiga
Prva elektronska izdaja
Cena: 4,99 EUR

Izdajo tega dela je podprla Evropska unija v okviru programa Kultura.
Izdajo e-knjige je podprla Javna agencija za knjigo Republike Slovenije.

CIP - Kataložni zapis o publikaciji
Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.162.3-32(0.034.2)

FIŠER, Zbyněk, 1930-

Bratje Ramazovi [Elektronski vir] / Egon Bondy ; prevedla Tatjana Jamnik. - 1. elektronska izd. - El. knjiga. - Vnanje Gorice : Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, 2016. - (Zbirka Eho ; 7)

Način dostopa (URL): http://knjigarna-bookshop.eu. - Prevod dela: Bratři Ramazovi

ISBN 978-961-94152-4-5 (ePub)
ISBN 978-961-94152-5-2 (mobi)

288269056

Egon Bondy

BRATJE RAMAZOVI

Prevedla Tatjana Jamnik

http://policadubova.org

Kazalo

V naši Češki guberniji ...

Avtobus se je v vas ...

Avto je z veliko brzino ...

Že dva meseca ...

Stari Ramaz je vse dobro ...

Prizidek je bil dolga ...

Miša je zajtrkoval ...

Ko se je zjutraj zbudil ...

Ko je Ivan vstal ...

»Menda ja ne boš rekel ...

Ko je Ivan stekel ven ...

V tem čudnem stanju ...

Za garažo je bil še ...

Zakaj še živiš? ...

Dokončal sem zgodbo ...

Uredniška opomba

O knjigi

O avtorju

O prevajalki

Knjige založbe KUD Police Dubove

V naši Češki guberniji, kakor je imel navado reči stari Ramaz, in to ne le v najožjem krogu prijateljev, je bilo nekega leta na začetku osemdesetih zelo vroče poletje. Starejši so pravili, da takšnega ni bilo že dobrih štirideset let. Enaindvajsetega avgusta tega leta naj bi Ramaz praznoval petinšestdeseti rojstni dan.

Stari Ramaz je imel za sabo bogato in uspešno življenje in pri svojih petinšestdesetih se je še vedno počutil možatega. Njegovi starši so izvirali od nekod iz skrajno vzhodnega dela predvojne Češkoslovaške republike, kdo so bili njegovi stari starši, pa Ramaza nikoli ni brigalo in o tem ni nič vedel. Starši so se v Prago priselili kot proletarci in so to tudi ostali. V Pragi se je Ramazov oče naučil češčine ter začel brati časopise in knjige. Pod vplivom čtiva in sodelavcev z gradbišča se je že v davnih dvajsetih letih včlanil v komunistično partijo. Bil je resnično zaveden in aktiven član, partijskemu delu je posvečal čedalje več energije in časa, in ker je bil prepričan, da partija potrebuje in bo vedno bolj potrebovala tudi izobražene ljudi, je sina poslal študirat, čeravno to ni bila majhna žrtev, če upoštevamo, da mezde pomožnih gradbenih delavcev za časa prve republike nikakor niso bile previsoke, poleg tega pa je bil Ramazov oče med prvimi, ki so jih v letih krize odpustili, in je med brezposelnostjo tolkel hudo revščino. Mati je doma prala perilo meščanskim damam, mladi Ramaz pa se je ob nečkah v kuhinji učil latinščino.

Ko je septembra 1938 prodana republika nazadnje 15. marca 1939 razpadla in je bil iz preostanka čeških dežel ustanovljen Protektorat Böhmen und Mähren, je ilegalna komunistična partija Ramazovemu očetu zaupala partijsko nalogo v klerofašističnem slovaškem štátu.[1] Ramazovi so se iz Prage znova preselili na vzhod in na Slovaškem je Ramaz-sin na začetku druge svetovne vojne tudi promoviral za doktorja prava, medtem ko so bile češke visoke šole v protektoratu že zaprte. Mater je Ramaz izgubil že v otroštvu in tudi oče je umrl za TBC, proletarsko boleznijo zaradi lakote in vlažnih polkletnih stanovanj.

Pri partijskem delu se je sin izkazal enako kot njegov oče in partija je računala nanj. Na Slovaškem ni grozilo toliko nevarnosti kot v protektoratu in Ramaz je brez večjih težav – in zaradi zaslug – prodrl v krog najvplivnejših slovaških tovarišev. Ko je prišlo do slovaške narodne vstaje, je bil kljub svoji mladosti med prvimi organizatorji in doživel je poraz, umik v hribe in partizanski boj vse do prihoda Rdeče armade. Bil je prvič – ne pa tudi zadnjič – odlikovan za neustrašnost pred sovražnikom in pri priči se je kot častnik pridružil češkoslovaškemu vojaškemu korpusu, ki je sodeloval v bojih do zadnjega dne vojne, ki se je končala – tako kot se je pravzaprav tudi začela – v Pragi.

Tik po vojni je partija dejansko potrebovala izobražene ljudi. V obnovljeni parlamentarni ureditvi je KPČ postala najmočnejša politična stranka in njeno predstavništvo ter nivo njene politike sta morala biti temu ustrezna. Ramazu so bile zaupane pomembne naloge na sekretariatu centralnega komiteja, vendar ga je partija kmalu poslala na ministrstvo za pravosodje, ki je bilo v rokah buržoazne stranke in v katerem je bila torej prisotnost politično zrelih, izkušenih in bistrih partijcev še toliko bolj pomembna – kajti tja jim jih je uspelo spraviti le peščico.

Pri svojih petinšestdesetih letih se stari Ramaz niti ni trudil pomniti vseh funkcij in položajev, ki jih je zasedal v času pred zmagovitim februarjem 1948.[2] Nekaj časa je bil sodnik, nekaj časa državni tožilec, nekaj časa je delal na ministrstvu, nekaj časa na pravnem oddelku CK – to so bila leta, ko se je na vse mogoče načine spreminjala taktika, osnovna strategija pa je ostajala nespremenjena: doseči zmago socializma na Češkoslovaškem. In ker je Ramaz zaradi spleta okoliščin med drugim lahko nastopal kot Čeh in kot Slovak, je kar lep čas preživel celo na slovaškem povereníctvu.[3]

Februarski dogodki ga niso zalotili nepripravljenega. Ko so ministrstvo za pravosodje čistili reakcije, je ukrepal hitro, energično in iniciativno – nanj se je bilo mogoče popolnoma zanesti pri še tako kočljivih zadevah: ničesar mu ni bilo treba dvakrat razlagati. Pokazal je izjemen smisel za politično taktiziranje, temeljito poznavanje možnosti, ki jih inteligentnemu pravniku nudi vsak zakonik, pa mu je omogočalo, da je vse reševal na zajamčeno pravni in ustavni podlagi, česar ni bilo moč spregledati.

Ramaz je imel stroko, v kateri je delal, rad. Vprašanja pravne vede so ga nesporno zanimala in veselila. Ni razmišljal o politični karieri in tudi to so drugi, ki so se ji za razliko od njega začeli posvečati, sprejeli pozitivno. Ramaz je torej brez težav prišel tako na generalno državno tožilstvo kot tudi v komisijo, ki naj bi pripravila nov zakonik. A ta druga funkcija je bila kratkotrajna: novi zakonik je bil sestavljen razmeroma brez zapletov in njegova priprava ni vzela veliko časa. Zato pa so se na generalnem tožilstvu začeli kopičiti spisi primerov karseda resnih zločinov proti republiki, katerih razsežnosti so presegale izkušnje naših pravnikov stare šole. Ramaz, ki je delal s polno paro, je s hvaležnostjo sprejel pomoč sovjetskih svetovalcev, ki so razen z ministrstvom za notranje zadeve sodelovali tudi z generalnim tožilstvom, saj drugače niti ni bilo mogoče. Procesi, v katerih je Ramaz zastopal republiko, so se vrstili eden za drugim in zaupali so mu zadeve s čedalje večjo težo odgovornosti. Ob nenehnem premeščanju partijskih kadrov je bil v neki pomembni etapi naše zgodovine celo generalni državni tožilec.

Preteklo je nekaj let in partija je presodila, da je že predolgo na tem položaju, zato ga je premestila v novoustanovljeni znanstveni inštitut (za področje pravnih in sorodnih ved) kot njegovega direktorja. Preteklo je še več let in Ramaz je postal pozoren na to, da ga določene partijske skupine prištevajo med ljudi, ki so vsaj nezaželeni, če ne kaj hujšega, partijsko vodstvo pa ne premore dovolj energičnosti, da bi se tem skupinam odločno postavilo po robu. Tedaj je prvič začel res misliti nase. Iz zdravstvenih razlogov je zaprosil za upokojitev in spomladi 1968 jo je brez težav dosegel. Po vdoru vojsk varšavskega pakta se je sicer za nekaj let še vrnil v službo, a kakšne večje aktivnosti ni več izkazoval. Svoj znova precej visoki položaj je zdaj izrabljal počasi, a sistematično, vsekakor drugače kot prej. Ukvarjal se je z znanstvenim proučevanjem zgodovine našega sodstva in natančno, z njemu lastno bistrostjo ponovno analiziral dvajset let stare spise. Ko se je tega naveličal, se je dokončno upokojil – šlo je za osebno upokojitev, ki so je bili deležni zaslužni partijski in državni delavci s posebnim upoštevanjem opravljenega dela ne glede na običajne upokojitvene smernice – in se praktično preselil v svojo podeželsko vilo. Kulturnih potreb ni imel toliko, da bi se moral zaradi njih zadrževati v Pragi, ki so jo tiste čase čedalje hitreje zastrupljali zdravju škodljivi izpušni plini in je imela skorajda najvišjo koncentracijo smoga v Evropi.

Stari Ramaz je bil večkrat poročen in je imel več otrok. V času, ko so prihajali na svet, ga je delo, ki mu je bil resnično predan, tako zaposlovalo, da so se njegove zakonske zveze kaj hitro končevale in ga otroci v otroštvu malodane niso poznali. Od tistih, za katere je vedel, je bil najstarejši Ferko Smrdák, rojen že 1946. leta. Z njegovo materjo se je Ramaz razšel še pred poroko – preveč si je prilaščala njegov prosti čas. Ostala je nekje v neki slovaški vasi in Ramaz je nanjo dobesedno pozabil, ko je čez nekaj kratkih let prejel uradno obvestilo, da je umrla in kaj naj zdaj storijo s Ferkom. Ramaz je ugotovil, da je otrok vsestransko zanemarjen, da ima prirojeni izpah kolkov, česar se ne da več popraviti, da je ves nekam kriv (z leti se je iz tega razvila nekakšna skorajda grbavost) in očitno tudi duševno podpovprečen (pozneje se je tej delni debilnosti pridružila še epilepsija). Ramaz se sicer ni ravno razveselil, vendar je bil odločen, da bo izpolnil svojo dolžnost. Toda kako naj ga, predšolskega otroka, vzgaja sam? Srečno naključje ga je združilo s starejšo tovarišico iz vasi na Vysočini, ki jo je kar razganjalo od materinskega čuta in je za Ferka – ki so mu otroci in pozneje tudi odrasli v tisti vasi začeli praviti Ferda – resnično in ljubeče skrbela. Ramaz pa ne le, da ni skoparil z denarjem, ampak se je na Ferdo občasno tudi spomnil. V letu njegove petinšestdesetletnice je bil Ferda Smrdák že dolgo človek za vse v Ramazovi vili, ki ni bila po naključju sezidana ravno za vasjo, kjer je nekoč odraščal pri tovariški pestunji.

Drugega sina je imel leta 1950 v zakonu s tovarišico in kolegico iz inštituta. Zakonska zveza je imela vse možnosti za harmoničen razvoj, saj sta bila oba zakonca strastno predana istim ciljem in istemu delu, vendar je bila žena na nesrečo židovskega porekla (kot zelo mlado dekle je komaj preživela koncentracijsko taborišče), to pa je bila od leta 1949 v negativnem smislu zelo pomenljiva okoliščina. Ramaz je kaj hitro izračunal, da je dva plus dva štiri, ter se takoj po sinovem rojstvu z njo ločil in ji, ko je bilo jasno, kam vse skupaj pelje, omogočil, da se je v zadnjem hipu (konec 1950. leta) legalno izselila v Izrael. Odkrito rečeno, k temu jo je prisilil z več preprostimi ukrepi, ki jih ni mogel ignorirati nihče pri zdravi pameti. Sina z njo pa ni smel – in niti ni hotel – pustiti. Tudi tukaj je začutil klic dolžnosti. Ivan Ramaz je bil spet vzgojen pri zanesljivi družini, kjer sta imeli mati in babica zlato srce, Ramaz pa ga je občasno celo obiskal, kajti to je bilo v Pragi na Letni, pravzaprav tik za vogalom. Med Ivanovim otroštvom kakopak zanj ni mogel najti prostega časa, tudi če bi živeli v istem stanovanju – delo se mu je nezaustavljivo množilo.

Kljub temu se je Ramaz prav v tistih letih ponovno oženil in imel že 1953. leta naslednjega sina. Ta zakon pa se ni posrečil. Ramazova delovna vnema, ki se je ohranila tudi v časih, ko se mu delo ni več tako nezaustavljivo množilo, je ženo utrujala in jo zapeljala na pota izvenzakonskih razmerij, ki jim je slednjič dala prednost. Sina je brez materinega ugovora dobil Ramaz. Leta 1959 Ramaz začasno ni imel nikogar pri roki in Miša je končal v sirotišnici.

Ramaz je spolno živel na običajen način naših časov in svojim razmerjem še naprej ni pripisoval nobenega pomena. Kljub temu se mu je zgodilo, da je v času, ko je začel opažati, da se atmosfera okoli njega nenaklonjeno spreminja, v njem morebiti prevladala potreba po nečem v smislu človeške opore in se je močno zbližal z neko rosno mlado tovarišico. Še kar rad se je poročil z njo in čez poldrugo leto, poleti 1963, se mu je rodil že četrti sin. Ramaz se je poskušal počutiti srečnega tudi v sovražnih časih. Vendar pa ga je, nasprotno, doletela prava nesreča. V prometni nezgodi, ki je ni povzročil sam, je bil težko ranjen (pozneje je malce manj obvladoval levo roko), njegova žena pa se je ubila. Aljoša je podobno kot prejšnji sinovi ostal sam, toda Ramaz ga je obdržal pri sebi.

Vsi Ramazovci razen Ferde Smrdáka so izkazovali izjemne sposobnosti. Ferda je z velikimi težavami končal pet razredov pomožne šole, pri Ivanu in Miši pa očetova intervencija, da bi prišla na gimnazijo in od tam na univerzo, ni bila niti malo potrebna. Ivan je doštudiral filozofijo s specializacijo v zgodovinskem materializmu, Miša je diplomiral iz prava in študij nadgradil na Visoki ekonomski šoli, kjer je opravil specializacijo iz problematike turističnega prometa. Aljoša je v časih, o katerih pišemo, že končal gimnazijo, toda očetu je povzročal sive lase. Ni kazal želje, da bi se po maturi lotil kakršnegakoli študija, in Ramaz za zdaj, ko mu je preroško priskrbel »modro knjižico« (njegova poznanstva so bila še vedno na visoki ravni), da Aljoši ne bi bilo treba v vojsko, ni najbolje vedel, kaj bi z njim. A zadnje leto so mu postale pomembnejše druge zadeve, zadeve, ki so na svoj način dosegle višek prav zdaj, tako da se je zaskrbljenost za Aljošo umaknila v ozadje.

Ivan in Miša sta imela izrazite dispozicije, da se v strokah, ki sta si jih izbrala, dodobra uveljavita. Kljub temu pa intervencija starega Ramaza ni bila za odmet in oba sta jo s pridom izkoristila. Ivan, ki je kmalu postal doktor filozofskih znanosti in se celo habilitiral ter na Visoki partijski šoli pridobil docentski naziv, se je že zdavnaj umaknil v mirno zakotje Inštituta za marksizem-leninizem, vendar tega ni izrabil za eksistenčni start, temveč za eksistenčno varnost v obliki invalidske pokojnine, ki so mu jo zdravniške avtoritete kot Ramazovemu sinu priznale brez najmanjših težav. Miša je Ivana zaradi lastnosti, ki so se pri njem kazale, v bistvu zaničeval, nič manj kot zaradi njegovega židovskega porekla. Sam je bil pravo nasprotje. Sicer je prav tako močno izkoriščal dejstvo, da je sin svojega očeta, a zanimalo ga je predvsem, kako si utreti pot k položajem, od katerih bi lahko imel kar največje koristi. Že pri svojih razmeroma mladih letih je bil pomočnik direktorja naše vodilne turistične agencije, meril pa je še višje. Finančne plati pri svojem napredovanju nikoli ni zanemarjal. Ivan je živel sam v neobveznem razmerju z neko drugo intelektualko, Miša se je poročil – dalo bi se reči, da skorajda iz principa in da bi s tem manifestiral svoje cilje – s pravo, za češkoslovaške razmere izvozno lepotico, ki sicer ni imela kaj dosti v glavi, imela pa je varen smisel za lagodno življenje.

Aljoša je imel svoje probleme.

Naša pripoved se začenja 19. 8. omenjenega zelo vročega leta. Kot pripovedovalec, namenjen vztrajati pri objektivnem poročanju, kar je še najlaže doseči s kronološkim nizanjem dejstev, na tej točki svoje razlage nimam pravice podati nobene druge vrednostne ocene. Sicer pa je treba poudariti, da je vprašanje, ali sploh kdaj kaj vemo.

[1] Štát v slovaščini pomeni ’država’. (Ta in vse naslednje opombe so prevajalkine.)

[2] 25. februarja 1948 je tedanji češkoslovaški predsednik Edvard Beneš sprejel odstop demokratičnih ministrov in ustregel zahtevi komunistične partije, da se sestavi nova vlada. Državni praznik v spomin na ta dan se je imenoval zmagoviti februar.

[3] Povereníctvo je bil organ državne uprave v komunistični Slovaški v letih 1944–1960 in 1964–1968, ki je imel podobno funkcijo kot ministrstvo.

Avtobus se je v vas pripeljal nekaj čez četrto uro in je bil od vročine razbeljen kot peč. Ivan, ki je proti svoji stari navadi moral vstati že zjutraj, da bi z večkratnim presedanjem sploh prispel semkaj, je iz njega izstopil z olajšanjem. Nesel je le napol prazno polivinilno vrečko s pižamo in drobnarijami, in ko je avtobus odpeljal in je Ivan sredi vasi ostal sam, je začutil neustavljivo potrebo iti v gostilno, ki je stala tik pred njim. V tej vročini ni čutil lakote, ampak nepremagljivo žejo, in bil je utrujen od potovanja.

A gostilna je bila ta dan zaprta. Ivan je obupano stal na stopnici pred vrati in se zavedel, da ga čaka še skoraj enourna pot. Vznejevoljil se je in sedel na stopnico. Toda sonce mu je pripekalo naravnost na glavo, zato je spet vstal in se odpravil na pot.

Še zmerom ni najbolje razumel, zakaj je sploh šel sem. Očeta je od nekdaj videval poredkoma, zadnja leta pa že dobesedno samo dvakrat na leto. Ko je dobil njegovo vabilo, se mu je najprej nekaj dni valjalo na mizi, potem pa ga je vrgel v koš. Toda v Pragi je bilo ogabno soparno, v Vltavi pa se ni dalo kopati, in tako ga je nazadnje prešinilo, da bi lahko pri očetu nekaj dni kar tako lenaril – itak se ne spomni, kdaj je bil nazadnje na podeželju.

Pri neki hišici so se v relativni senci sadovnjaka igrali otroci. Ivan se je ustavil in jim zaklical, ali bi lahko dobil malo vode. Otroci so rade volje stekli domov in mu prinesli pol litra nekakšne limonade. Hkrati je na prag stopila mati, da bi pogledala, kdo je to, in čeprav se je Ivanu dozdevalo, da je v življenju ni videl, ga je prepoznala.

»Kaku lpu, de ste ata pršu pagledat! Tu bu veseu, k vas pa res že douh ni blu. Zdej ma pa glih ruojstn dan. Je Ferda že par kašar usega magočga sadja ke nanuosu, letas sa pr nas tud že breskve zrele pa atruoc sa mu maline nabral – ja, kar an par kašar. Je djau, de bote gvišn usi pršl, tamlada je pa že kr lep cajt tm. Ja – tu bu lep praznavajne.«

Ivan se je prisrčno zahvalil, a praznovanja ni komentiral. Če je Nataša tam že »kar lep cajt«, to ni nobena prijetna novica.

Ko zapustil vas, se je vzdolž ceste vleklo polje z zrelim žitom. Na obzorju pod gozdom so že začeli delati kombajni. Iz daljave so pobrenčavali kakor čmrlji in se premikali počasi kot velike cirkuške živali z barvitimi šabrakami. K njim in od njih so vozili tovornjaki za prevoz nasutega žita. Nad težko mehanizacijo se je dvigal oblak drobnega prahu. V tej vztrajni suši je bilo vse izsahlo in prašilo se je praktično iz vsega. Fini prah se je lepil na ustnice in v nosu. Ivan je premišljal, od kod se je pravzaprav vzel, saj so bile ceste čiste, asfalt se je prej topil in prašne delce vsrkaval vase, kot pa da bi se z njega dvigali. Avto, ki se je peljal mimo, ga zagotovo ni zvrtinčil. Toda mikroskopski prah je očitno lebdel nad celotno Češko, kjer je zrak miroval že kar nekaj dni in dolge tedne ni padla niti kaplja dežja.

Čez kak kilometer in pol je Ivan prispel do odcepa na ožjo stransko cesto, čisto, vzdrževano in sveže asfaltirano. Nikjer ni bilo nobenega smerokaza. Pravzaprav je bila to le zasebna pot za starega Ramaza, ki si jo je dal zgraditi že pred dobrimi dvajsetimi leti, z bistrovidnostjo dobrega organizatorja, brž ko so mu tam začeli zidati vilo. Od takrat naprej pa je skrbel, da so jo v redu vzdrževali. Ni je bilo treba pogosto popravljati, ker si je zmerom dal nabaviti karseda kvaliteten material. Asfalt se tu ni topil tako zlahka kot na državni cesti in luknje so se pojavljale zredka. Ivan je zavil nanjo in znova premišljal, iz česa pravzaprav je to vozišče sploh narejeno, a tega že spet, tako kot še nikoli predtem, ni iztuhtal, ker se na to sploh ni spoznal, pravzaprav pa ga niti ni zanimalo. Kot ponavadi mu je to prišlo na misel kar tako, ko je videl razliko med glavno in stransko cesto.

Pospešil je korak, kolikor je bil še zmožen, kajti čez hip bo v gozdu in tam bo morebiti hladneje. Toda preden je prispel do obronka gozda, ga je premagala skušnjava, da se je še enkrat ustavil. Bil je na najvišji točki daleč naokoli in pogled je bil krasen. Vsenaokrog so se na obzorju dvigali vrhovi. Večinoma so jih prekrivali manjši gozdiči, kot bi bili za okras. Med vrhovi so se vlekle dolge, plitve doline, tudi same valovite in polne majhnih gričkov s položnimi pobočji. Vsenaokoli je bilo mogoče našteti na desetine vasi. Med njimi so se razprostirale ogromne površine v različnih odtenkih zlate, ki so se letos le tu in tam menjavale z do sivega izsušenimi zelenkastimi polji koruze ali krompirja. Na dosti krajih se je podobno kot tukaj pod gozdom že začela žetev in videti je bilo neskončno dolge trakove pokošenih njiv, ki so jih za seboj puščali kombajni. Čez en teden, čez deset, štirinajst dni bo namesto zlatih površin kraljeval rdečerjav, sveže zoran svet. Le mestoma so sredi polj stale orjaške stare lipe. Večina dreves in seveda tudi grmičja in goščavja je bila že zdavnaj odstranjena. Ivan je vedel, da se zadnje čase nad tem pritožujejo ekologi in apelirajo, naj se to zopet popravi, vedel pa je tudi, da bo to trajalo dlje, kot bo sam živel. Pokrajina njegovega življenja je bila videti takšna, kot jo je videl. Všeč mu je bila, čeprav je bila nemara ona prej pestrejša – poznal jo je s slik – prihodnja pa bo verjetno čisto kot park: a ta je bila njegova. Mogoče malce monotona, nemara zato tako poredkoma služi slikarjem za predlogo. A v njej je bilo nekaj majestetičnega in heroičnega. Bila je kolosalna človeška tovarna, organizirana kakor tovarna, opremljena kakor tovarna, gospodarjena kakor tovarna in zapovrh še zelo produktivna tovarna. Output je bil, kolikor je Ivan vedel, ogromen. Ali bi vsaj lahko bil. Na prsti, ki še zdaleč ni bila najboljše kvalitete. Nasprotno, dalo bi se celo reči, da je bila zemlja siromašna. Pred štiridesetimi leti je komajda prehranila tistih nekaj tisoč prebivalcev v vaseh, ki jih je bilo videti vsenaokrog. Nekje drugje, za tistimi vrhovi, ki so jo obkrožali, so stala ogromna podjetja, ki so izdelovala kemikalije, ki jih je zemlji primanjkovalo. Pridelki, ki jih je nato prst prinašala, in voda, ki je z njiv stekala v potoke, so bili iz leta v leto bolj strupeni. To je bil začarani krog, ki se ga v okviru tako majhne države, kot je Češkoslovaška, ne da dovolj dobro rešiti. Ivan si s tem ni preveč razbijal glave, ekologija ga ni zanimala, a za problem je vedel tako kot kdorkoli drug izmed nas. Vedel je, da je problem pod določenimi pogoji rešljiv. Toda teh pogojev, kar je prav tako vedel, ni bilo in jih nikoli ne bo. Kljub temu da se je sonce močno upiralo vanj, je stal na »kraju z lepim razgledom« (kakor je bilo navedeno na turističnih zemljevidih) in izmenično občutil žalost in lepoto tega, kar je opazoval. Bele vasi so se bleščale v zelenju sadnih dreves in rdeče strehe so žarele. Okoliški cerkveni stolpi so bili kakor igrače. Nad železniško postajo sta sredi grape kvišku molela dva silosa, bolj orjaška kot najmogočnejši srednjeveški gradovi. Bila sta prava dominanta doline in bleščala sta se, da je kar vid jemalo. Ivan je nekoč preštudiral zgodovino te dežele. Kljub temu da je bila nerodovitna in kamnita, pokrita z neskončno obmejno gluho lozo, skozi katero se ni dalo prodreti do Češke, kljub temu da je bil pragozd močvirnat in trava na posekah ostra in grenka in komajda primerna za gozdno divjad, je bila ta dežela – vsaj naredko – od nekdaj poseljena. Ivan se nikoli ni pozabil ozreti za staro romansko cerkvico na strmini nasproti ležečega grebena vrhov, ki je stala na mestu še starejše stavbe, lesenega svetišča iz 10. stoletja. Vas pa – ali morda prej le zaselek – je bila tu nepretrgoma vsaj tri tisočletja. Pokrajina brez sledu po delu človekovih rok Ivanu ni dajala nobenega smisla, nič mu ni pravila, nanj ni imela nobenega estetskega učinka in ga je dolgočasila, zato se ji je izogibal. Pokrajina brez človeškega dela se mu je zdela kvečjemu kurioziteta, rariteta, ki spada v muzejsko vitrino in tako ali tako lahko zanima zgolj geologa ali kakega drugega specialista. Človeška pokrajina in še toliko bolj pokrajina, s katero je človek sobival dolga tisočletja, pa je bila zanj prelepa in se ga je dotikala z nečim, za kar ni vedel, ali je bolj etos ali patos, in zato o tem raje ni preveč govoril, da se ne bi osmešil. Po takšni pokrajini se je rad sprehajal, takšno je lahko dolge ure gledal in o njej sanjaril. Kajpada – najizrazitejši primer takšne pokrajine je prastaro mesto. In tako Ivana ni preveč motilo, da se je gibal le v neposredni okolici Prage, kvečjemu mu je bilo kdaj žal, da ne more živeti, recimo, v Rimu. Ko se je enkrat po dolgem času peljal po pravem podeželju, je bil to še toliko večji praznik.

Slednjič se je obrnil in vstopil v gozd. Na njegovem obronku je razpadala zidana baročna kapelica, v kateri je brez glave tičal nek svetnik, ki ga Ivan niti ni bil zmožen identificirati. »Mogoče bi se jeseni splačalo za pet tednov naselit k tastarmu –« je rekel Ivan naglas, vedoč, da si ne pravi nič novega.

»Treba bi blo pohitet, da ne bo prej pet do dvanajstih,« se je z globokim glasom oglasil neidentificirani svetnik.

»Ja, ja, prov maš, kdove, kako bo s tastarim,« je odvrnil Ivan in stopil v senco, ki pa ni hladila, temveč, nasprotno, dušila. Ni trajalo več kot trideset minut in stal je na poseki, na sredi katere se je za varno ograjo raztezala Ramazova vila. Zalajali so psi. Od nekod je prilezel Ferda. Ivan je koprnel po mrzlem čaju in hladu. Ferdi je podal roko in takoj pobaral zanju. Ferda se je v dokaz naklonjenosti zarežal in obljubil oboje. Zaprl je pse in odpeljal Ivana k sebi v polklet za garažo, kjer se je res dalo zdržati. Kam dlje se Ivanu itak ni mudilo, še posebej ker je bila tukaj Nataša.

Avto je z veliko brzino pridirkal v vas, a se je lahkotno ustavil pred gostilno. Miša je izstopil in ugotovil, da je ta dan zaprta. Zaklel bi, a še zmerom je bilo prevroče za to. Vso pot iz Prage je bil razjarjen kot le kaj. Ko je prišel domov, je najprej ugotovil, da Nataše ni, in na mizi našel samo vabilo na rojstni dan starega. Uganil je, da je Nataša že tam, in to kdove kako dolgo. Vso pravico je imel videti v tem prevaro in popeniti. Spil je sok in znova sedel v avtomobil. Tega ne bi smel narediti. Mercedes je imel pokvarjeno klimo in Miša je vedel, da mu je v Pragi ne bo nihče takoj popravil. Zato bi moral preložiti vožnjo na noč. A ravnal je brez razuma. Že pot od meje mu je dala vetra, zdaj popoldne pa je bil to pravi pekel. Novih 200 km, in to niti ne ves čas po avtocesti. Kaj kmalu se je jezil bolj nase kot na koga drugega. Vendar se mu ni dalo čepeti v umazani restavraciji nekje na pol poti. Če je že naredil to neumnost, bo pač potrpel do konca in bo potem vsaj imel to za sabo. Nazadnje je sicer kar lilo z njega in bolela sta ga glava in vse telo, vendar se je pomiril. Ni bil noben vročekrvnež, bil je matematik. Znal je kalkulirati. Znal si je vse izračunati. Vedel je, da ima več energije kot drugi in da bo zato na koncu zmagal, saj ima zapovrh tudi več razuma. To ga je pomirjalo, to ga je osvobajalo odvečnih čustev jeze in razburjenosti. Da so ljudje barabe, ga ni ganilo. Konec koncev ga ni ganil niti dan, ko je gostilna zaprta. Vse težave je treba pričakovati, da nas ne bi mogle izpodnesti. Res je bilo, da bi se rad osvežil in napil, preden pride k staremu. To je imelo nek ne brezpomemben smisel. Računal je, da se kaj lahko zgodi, da se bosta s starim počila takoj. Zaradi tega ni bilo pametno ne biti v formi, loviti sapo, biti zalit z znojem in imeti povsem izsušeno grlo. Prav tako ne bi bilo situaciji primerno, da bi si, ko bo prispel, najprej dal postreči s pivom, se preoblačil in hladil nekje v kopalnici, potem pa priletel ven in razbil staremu gobec. Da mu bo gobec moral razbiti vsaj simbolično, se je kazalo kot zelo verjetno. Na stopnice pred gostilno se je počasi preselila senca strehe. Zrak se je majčkeno zganil. Miša se je usedel in se pretegnil. Srajca in spodnjice so se lepile nanj. Znova je vstal, naredil nekaj korakov in s prsti pobobnal po oknu. Bobnal je večkrat, dokler se ni za oknom pojavila stara coprnica. Bilo je jasno, da se pripravlja, da bo začela preklinjati kot za stavo, a je prepoznala mladega Ramaza. Ugriznila se je v jezik in odškrnila okno. Čutilo se je, da notri ohranja hlad. Miša je izvlekel dvajsetkronski kovanec in prosil za sok. Karseda hladnega.

Gostilničarka se je očitno hotela meniti o praznovanju rojstnega dne, toda Miša je samo nekaj momljal, babi pa je skozi okno noter uhajal razgret zrak, zato je klepet preložila na prihodnjič. Računala je, da se bo Miša tako ali tako še oglasil. Škoda, da ima danes zaprto, v gostilni se ji ne bi izmuznil.

Miša je, sede na stopnicah, počasi spil dve pločevinki soka in končno se je začel bolje počutiti. Trdno je postavil prazni pločevinki na okenski parapet, podnju položil še en dvajsetkronski kovanec in vžgal avto. Bilo je nekaj čez pet, zdaj mu ni več treba hiteti. Znova je premišljal, ali bi bilo bolje priti pred večerjo ali po večerji. Ampak to je bilo nazadnje vseeno. Pokrajina je bila tu enako butasta kot vso pot sem. Češki dolgčas. Sem in tja hribčki, njiva z žitom, njiva s krompirjem, njiva s koruzo, ozke ceste, umazane vasi, majhna, neugledna mesta, sestavljena iz ogabnih barak iz devetnajstega stoletja in iz blokovske gradnje iz zadnjega dvajsetletja, tu pa tam tovarnica z največ par sto ljudmi, ulice brez reklamnih panojev in izveskov, nikjer nobene restavracije, sploh pa ne spodobne, ljudje nataknjeni, stalno z nečim nezadovoljni, od tega so dobili čisto butaste ksihte, kregajo se, ne pogovarjajo se, še v tej vročini stojijo v vrstah, vse je obtolčeno, okrušeno, tik pred tem, da razpade, neopremljeno, nič se ne da dobit in vsi to vejo, in tako kradejo, kar morejo, enolična oblačila, nobeno urejeno in tudi ne lepo ženstveno, tukaj zgleda tako, kot je na Zahodu zgledalo pred tridesetimi, štiridesetimi leti, nekoč tik po vojni, življenjski standard pa takisto. Še malo, pa bo žrtje na živilske karte, ampak v vrsti bratskih dežel je že, tako da nas bo to prejkoslej doletelo tudi tukaj. Pa ta pokrajina –? Čisto po nepotrebnem se mučijo s povsem neekonomično proizvodnjo, če bi delali kaj racionalnega, bi vsaj zaslužili, to bi bilo lahko rekreacijsko-parkovno območje in bi bila vsaj voda čista in bi bilo kam iti na izlet – pa ničesar od tega ni in ne bo. Na celem severu republike odhajajo gozdovi, Avstrijcem prodajamo nepredelan les, še na deske ga ne razrežemo, čez par let od tega ne bo niti ficka in tam nič več ne bo zraslo – tukaj bi se to še dalo pogozditi, te njive ukiniti, teh par ubogih ljudi, ki tu povsem po nepotrebnem delajo, ko je žito na svetovnem trgu za drobiž, preseliti, ta obnovljeni gozd bi bil vsaj neka narodnogospodarska rezerva, to bi bila vsaj razumna akumulacija, takole pa jim te tri palce debelo plast prstí brez mej tako ali tako splakuje voda in čez dvajset let bo tukaj sama skala in se ne bo prijela niti akacija. Ta pokrajina je totalno za en drek. Po stranski cesti se je hitro odpeljal h gozdu in v gozdu še pritisnil na plin. Nenadoma se je v preseki prikazala streha vile. Gozd se je končal. Na široki jasi vzdolž razbeljene ceste je valovala izsušena trava. Miša je nehote pogledal v nebo, a bilo je mrtvo žgoče, brez oblačka, vrhovi dreves nad njim so mirovali. Čuden naravni pojav – je mimogrede pomislil Miša, čeprav so ga skrbele druge reči.

Po travi so iz gozda proti vili gomazeli gadi in belouške.

Ob ograji je Miša skočil iz avtomobila, samo pobutal je po vratih in stekel noter. Ferda je poležaval v senci pod gankom in – glej glej – Ivan z njim. Kar naj se pomenita. Pomahal jima je, raztegnil usta, kot se je naučil že pred leti, in jo ucvrl v hišo. Vstopiti se je dalo samo v kuhinjo, stanovanje je bilo zaklenjeno. Miša se je zamislil, kaj bi bilo najbolje narediti.

Že dva meseca, če ne več, ni deževalo in bilo je peklensko vroče. A kakorkoli že naj bi se poletje končalo, Aljoša je bil prepričan, da je na kansaških ravnicah ali celo v Nevadi, kjer vročina nikoli ne popusti. Žal mu je bilo, da pokrajina okrog njega ni usahla puščava, kjer avtocesta vodi v neskončnost, ves čas naravnost, kakor struna, napeta med soncem in zemljo. Vsaj tako si je to predstavljal in nevarno pripiral oči, nepazeč na nepričakovane ovinke okrajnih cest. Njegov stari motor sicer iz sebe ni iztisnil več kot stotko, pa še z njo se ni mogel peljati nikjer drugje razen po avtocesti, ampak to Aljoše ni preveč motilo, ker je imel živo in blagodejno sanjavo domišljijo. Zmeraj si je brez težave jasno in razločno (clare et distincte) predstavljal tisto, kar je dejansko hotel, kar mu je bilo v veselje, kar ga je osrečevalo. Po razbeljeni puščavi se pelje v dolino, kjer čaka don Juan in cvete pejotl. V njegovem cvetu sedi zeleno žareči Mescalito. Približuje se ropotanje bobnov. Iz velike razdalje, sprva le kot šum oddaljenega valovanja ali prvi znanilec viharja v krošnjah dreves. Vedno bližje. Vsi prisotni pobešajo glave. Ogenj plamti na sredi koče iz trsja. Mescalito prihaja noter. Mescalito vstopa v njihova srca. Jaz sem Mescalito! Don Juan z mrtvim pogledom sedi v kotu. Žgoče sonce je sestopilo z neba v moje prsi. Tam žehti in ves žarim v slepečem blišču. V vseh mišicah čutim čudovito sprostitev moči. Rastem, da se kar dotikam neba. Vidim dušo vseh stvari, ki opalizira z iskrivimi barvami. Vse je živo. Sem vse. Svet je jaz in slišim petje vseh stvari. Petje neba. Petje vsega kozmosa. Sam sem petje. Neslišno potujem skozi prostor od enega duhovnega vesolja k drugemu. Vesolje je célo srečni gozd Vrindavan in tu pojejo gopike, s katerimi se Krišna igra skrivalnice. Se je že prikazal! Moder je in lep in njegova piščal vse poziva k ljubezni. Svet je ljubezen. Bog je ljubezen. Svet je bog. Sem svet. Sem ljubezen. Sem bog. Niča ni.