Juno Dawson

Kifutómodell

MÓRA KÖNYVKIADÓ

A mű eredeti címe:

Meat Market

© Juno Dawson, 2020

Fordította: NAGY M. BOLDIZSÁR

Sorozatterv: LONOVICS ZOLTÁN

 Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Nagy M. Boldizsár, 2021

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 486 957 3 (epub)

ISBN 978 963 486 958 0 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Válogató szerkesztő: Nagy M. Boldizsár

Szerkesztette: Szakonyi Csilla

Felelős szerkesztő: Ughy Szabina

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Az Álomcsapatnak: Sallyanne-nek,

Ivannak, Marcnak, Samarnak és Maxnak.

Köszönöm, hogy nem olyanok voltatok,

mint az ügynökök ebben a könyvben.

„Jó esetben a divat egy mentsvár, nem pedig börtön.”

ALEXANDER MCQUEEN

– Oké, felvétel indul!

– És mit mondjak?

– Hát, mondjuk, azt, miért akartad elkészíteni ezt a filmet.

– Azt hiszem azért, mert itt az ideje.

– Miért most?

– Nem t’om. Egy csomó embernek megvan a véleménye rólam. Azt hiszik, tudják, ki vagyok. Meg hogy mi történt. Ideje, hogy elmondjam a sztorit az én szemszögemből.

– Klassz.

– Úristen! Hol kezdjem?

– Szerintem az elején.

– Ööö…

– Csak nyugi. Nem kell rohanni.

– „Hol volt, hol nem volt, született egy…”

– Oké, talán ne a legelején.

– Olyan hülyének érzem magam.

– Jól csinálod. Tényleg. Na, hajrá…

– Azt hiszem… azt hiszem, aznap kezdődött, abban a vidámparkban.

– Akkor kezdd ott!

A SCOUTER¹

Miért ilyen nyomik a pasik?

Biztos vagyok benne, hogy követ egy fickó. Ismét visszapillantok a vállam fölött, és igen, jól mondom, még mindig ott van. A perverz állat. Akkor szúrtam ki először, mikor kijöttünk a klotyóról, ő meg a nyomunkba eredt, és egészen a Stealth hullámvasútig követett. Annyira beteg! Nem látja, hogy osztálykiránduláson vagyunk? Teljesen kettyós? Rohadt nagy kretén lehet, az biztos.

A telefon rezeg a hátsó zsebemben. Ferd az. Ők a Swarm hullámvasúthoz mentek, nem a Stealthhez.

– Beálltak a sorba a Swarmhoz – közlöm Laurellel. Míg mi a klotyón voltunk, a többiek jól itt hagytak bennünket. Esküszöm, Laurel húgyhólyagja akkora, mint egy borsó.

Laurel bólint.

– Hát jó…

A vízi csúszdánál lefordulunk – jó messze a pályától, mert semmi kedvünk ronggyá ázni –, Laurelnek pedig közben be nem áll a szája. Úgy teszek, mintha a hajammal játszanék, de közben hátrakukkantok megint.

Ez most komoly, basszus? A fickó is befordult utánunk.

Na, jó. Kezdek beparázni.

– …mármint – közben próbálok odafigyelni arra, amit Laurel mond – miért kell ennyire nyilvánvalóan csinálnia? Oké, vágom, most Harrisonnal jár, de az, ahogy beletúr a ha jába, meg ahogy dörgölőzik hozzá… tisztára, mint egy tüzelő szuka. Semmi büszkeség nincs benne?

Megint hátralesek. A pasas ott van, és követ. A francba! Harminc körülinek néz ki. Annyira nem idős, hogy az apám lehetne, de majdnem. Lefordulunk arra, ahol a hullámvasúthoz állnak sorba. A hely olyan, mintha megszállták volna a földönkívüliek: itt hever egy kigyulladt mentőautó, vannak szirénázó rendőrök meg egy szénné égett telefonfülke is. Nagyon menő, de…

– Jana, figyelsz rám egyál…?

– Na, jó – szólok közbe, és szorosan melléhúzódom. – Ne nézz hátra, de azt hiszem, valaki követ.

– Mi van? – Laurel persze kapásból hátrafordul.

– Laurel!

Visszafordul.

– Melyik az? A hipszter csávó?

– Igen – suttogom. – Esküszöm, azóta a nyomunkban van, hogy kijöttünk a klotyóról.

– Komolyan? Pfuj! Pervi. – Ezúttal Laurel tesz úgy, mintha hátrasimítaná az arcából a derékig érő haját, és ismét hátrapillant. – Úristen, Jana, ez idejön hozzánk.

– Mi van?!

– Szia! Elnézést! – kiáltja a fószer.

Mi a túró?

– Menjünk tovább! – mondom Laurelnek. Volt már, hogy munkások vagy mit tudom én, kik, akik az állványokon dolgoznak az utcán, utánunk kiabáltak, meg minden, de még soha senki nem követett. Ez ijesztő. Pedig az ember azt hihetné, hogy a kicseszett Thorpe Parkban² biztonságban van, nem?

– Bocsánat, hogy zavarlak, csak egy perc!

– Várj, hallgassuk meg, mit akar! Lehet, hogy csak elejtettél valamit.

– Laurel, ne…

Túl késő. A fickó ott állt egyenesen előttünk.

– A mindenit, te aztán gyorsan tudsz gyalogolni… Próbáltalak beérni. – Egyenesen hozzám beszél. – A nevem Tom Carney, és…

A hullámvasút a magasba suhan, és a rajta ülő emberek sikoltozásától nem hallom, mit mond a csávó. A szél az arcomba fújja a hajam.

– Tessék? – kiáltom.

– Azt kérdeztem, hány éves vagy.

Laurel pofát vág.

– Túl fiatal hozzád, te nyomi.

A férfi, Tom elmosolyodik, és a hátizsákjába nyúl. Előkap egy névjegykártyát, és a képem elé nyomja.

Prestige Modellügynökség

Tom Carney

Scouterigazgató

Pislogok. A hullámvasút ismét felfelé emelkedik, és miközben Tom szája mozog, én csak az üvöltést hallom.

– Bocsánat, nem hallottam.

– Azt kérdeztem, modellkedtél-e már korábban – emeli meg a hangját. Nem úgy fest, mint egy pedó, bár gondolom, csak a nagyon durva esetekről ordít az ilyesmi. Tom úgy néz ki, mint egy meleg hipszter Észak-London Shoreditch művésznegyedéből: kötött sapi, műanyag keretes szemüveg, kockás ing és vörös szakáll. Biztos van egy összecsukható biciklije is.

– Ez komoly? – szólal meg Laurel. – Jana?

Hallom, hogy milyen feldúlt a hangja, de nem tudok vele foglalkozni.

– Nem – motyogom. Utálom, hogy a hangom megváltozik, mikor ideges leszek: nagyon mély lesz. Mint valami óriásnak. Tiszta Hagrid.

– És érdeklődött már irántad bármelyik modellügynökség?

– Nem. – Férfihangom van. Most ez komoly? Egy modellügynökség? Ácsi, várjunk csak: valami pornóra akar rávenni? Mert abban full biztos vagyok, hogy senki nem akarja látni a lapos seggemet erotikus jelenetek közben.

– Nahát! Ez meglepő – feleli Tom Carney. – Mit is mondtál, hány éves vagy?

– Tizenhat – felelem. Tikkasztó, 50 faktoros naptejért kiáltó júniusi nap van. A combom nyirkosra izzadt a rövid farmernaciban, és egy Nirvana-pólót meg egy kopott Converse-t viselek, ami már nagyon rég nem fehér. Épp most végeztünk a vizsgákkal, és jutalmul a suli elhozott bennünket a Thorpe Parkba. A levegőben fényvédő, vattacukor, hot dog, mustár meg ketchup illata úszik krémesen.

– Ne beszélgess vele! – mondja Laurel, a kezemet rángatva. – Lehet, hogy pedofil. Keressük meg az egyik tanárt!

– Megértem, hogy óvatosak vagytok, rengeteg a kamuscouter az utcákon, de esküszöm, én nem vagyok az. A Prestige London egyik legjobb modellügynöksége. Felhívhatjátok a céget, vagy felmehettek a honlapra. Hogy hívnak?

Semmit nem tudok a divatról, meg ilyenek, de a Prestige-ről én is hallottam. Ők képviselik Clara Keyst. Szeretjük Clara Keyst. Ott nőtt fel, ahol mi.

– Jana vagyok. Jana Novak.

– Cuki név. Hová valósi vagy?

– Battersea-be. – Mindig ezt kérdezik, ha meghallják a nevemet. – De a szüleim szerbek.

– Szuper. Tudod, hány centi magas vagy?

Azt tudom csak, hogy túl magas.

– Nem t’om – felelem egy vállrándítással. – Talán 180. – Legalábbis remélem. Nem szeretnék 190 lenni. A biztonság kedvéért mindig görnyedten állok.

Egy újabb üvöltés a hullámvasút felől.

– Figyelj! – mondja Tom. – Tedd el a kártyámat, a hátulján ott a számom. Nem akarom erőltetni, de ha érdekel, beszélj a szüleiddel, és összehozunk egy rendes megbeszélést az irodában, oké?

Laurel jóformán belép kettőnk közé.

– Ez most komoly, haver?

– Százszázalékosan. Ez a munkám. – Tom elmosolyodik. A fogai olyanok, mint a kis házikók a Monopoliban: túl szabályos az alakjuk ahhoz, hogy igaziak legyenek. – Értelek titeket. Járom a fesztiválokat, a vidámparkokat meg az olyan helyeket, ahol sok tinédzser fordul meg, hogy új arcokat fedezzek fel.

– Klassz meló lehet – feleli Laurel kikerekedő szemmel. – Na, és én? Szerinted én nem lehetnék modell?

Jaj, Laurel, most komolyan? Ez kínos. Tom belemegy a játékba, hátrál egy lépést, és végigméri őt. Laurel valójában sokkal csinosabb nálam. Kis, gombszerű orra van, a szája meg mindig duzzadt, amitől valamiért megőrülnek a fiúk.

– Mi a neved?

– Laurel Ross.

– Nos, Laurel Ross, csinos lány vagy, az biztos. Hány centi vagy?

– 165 – válaszolja szomorkásan. – De magas sarkúban több!

Tom kedvesen mosolyog rá.

– Igazából nem szoktunk 172 centi alattiakat foglalkoztatni.

– Kate Moss 170.

Tom elmosolyodik.

– Kate Moss az Kate Moss.

– Ja. Oké.

– Jana, a te hívásodat viszont nagyon várom. Komolyan beszélek.

Laurel arca teljesen átalakul. Tátott szájjal pötyögni kezd valamit a telefonján. Tomra nézek. Megrázom a fejem.

– Az enyémet? Ez biztos?

Vigyorog.

– Jana, komolyan nem értem, hogy lehet az, hogy eddig egy scouter sem csapott le rád. Vedd rá a szüleidet, hogy hívjanak fel engem, oké? És további szép napot. Használjatok fényvédőt! – Elindul, és hamarosan eltűnik egy rakás spanyol turista mögött, bennem pedig az a gondolat merül fel azonnal, hogy talán az egészet csak képzeltem. A vidéki levegő hatása.

– Úristen, Jana! Ez tényleg megtörtént? – Azt hiszem, ha Laurel is látta, akkor tényleg meg. Egyik lábáról ugrál a másikra, mint akinek pisilnie kell. – Siessünk! Meg kell találnunk Sabaht meg a többieket!

Megvonom a vállam. A csillogó kártyát nézem a kezemben. Végighúzom a hüvelykujjam a kidudorodó betűkön. Olyan drágának tűnik ez a darab papír: az a mázlista Charlie jut róla eszembe, meg a csokigyárba szóló aranyjegye.

– Ez volt az. Ez volt a NAGY PILLANAT.

– Mitől volt olyan nagy?

– Mert… akkor minden megváltozott.

– És jobb lett, vagy rosszabb?

– Jana?

– Jobb. Először legalábbis.

A PRESTIGE

A családban mind egész magasak vagyunk. Apa kifejezetten magas, anya magasabb az átlagnál, Milos pedig szintén magas. Én is mindig az voltam.

Emiatt folyton le kell kicsit hajolnom a tükröm előtt, mert a hálószobám az emeleten van, ahol idióta módon ferde a mennyezet. Komolyan mondom: csak a szoba közepén tudom kihúzni magam.

Azon gondolkodom, meghülyültem-e. Nem tudom elképzelni, hogy bárki is arra vágyna, hogy én reklámozzam a cuccait. Igen, piszok magas vagyok, és értem, hogy a divatmodellek hagyományosan magasak, de én úgy nézek ki, mint egy fura, hórihorgas nyomi. A suliban úgy teszek, mintha nem tudnék róla, hogy hol Óriásnak, hol Miss Hulknak vagy Madame Maxime-nak, Transzinak, Góliátnak, Lurchnak, Slendermannek (őszintén szólva, szerintem ez tök vicces), Nyakiglábnak, Olivia Oylnak és Queen Kongnak hívnak. Mindet hallottam már. És ha nem a magasságom, akkor a súlyom a téma: Jaj, biztos anorexiás! Nézd, milyen sovány a lába! Mint két pálcika! Ha pedig egy nagy zacskó sajtos csipsszel látnak, akkor azzal jönnek: Akkor biztos bulimiás.

A bikinimet viselem, ez az egy fürdőruhám van: lila, tengerkék pöttyökkel. Egyszer volt csak rajtam – két évvel korábban, Mykonoson – de túlságosan meztelennek éreztem benne magam az emberek közt, úgyhogy egész héten pólót hordtam felette. Ugyanolyan sápadt gótként jöttem vissza, ahogy elmentem. Ma le kell majd vetkőznöm egy rakás idegen előtt. Előre szóltak. Azt hiszem, érthető, hogy látni szeretnék a testem. Bár nagyon fura az alakom – nem pont egy szexi, Kardashian-test. Nincs mellem, sem fenekem, mindenhol kiállnak a csontjaim, mintha egy két lábon járó zsák lennék, bütykökkel megpakolva. Még csak azt sem mondhatni, hogy cukorfalat pofim lenne: apa papagájorrát örököltem.

A suliban Emily Potter (D kosaras) és Tiana Blake (DD) jön be a fiúknak, de engem ez nem is érdekel, hiszen ott van nekem Ferdy, és amíg neki tetszem, leszarom az egészet.

Hah! Amúgy milyen ruhát szokás felvenni vajon, ha az ember a modellügynökséghez megy? Nincsenek szép ruháim. Mindig a „magas” részlegen kell vásárolnom, különben a ruha ujja nagyjából a könyökömig ér csak. Egy csőfarmer és egy fekete-fehér csíkos póló mellett döntök végül, mert úgy érzem, ez kábé divatos. A kopott Converse-t húzom fel hozzá.

Lecsoszogok reggelizni, bár olyan ideges vagyok, hogy a gyomrom nagyjából mazsolaméretűre zsugorodott. A vizsgák alatt is ez volt. Hasmenés elleni tablettákkal meg sóhajtozással éltem túl.

– Nézzétek, itt a modell – szólal meg Milos. A szarkasztikus kis pöcs.

Fejbe kólintom, ahogy elmegyek mellette.

– Pofa be!

– Anya, láttad ezt? Bántott!

– Megérdemelted – jelenti ki anya, és átnyújt nekem egy zsemlét, tányéron. – Légy szíves, egyél!

– Valószínűleg károsodott az agyam, de nem fontos. – Milos beteszi a tányérját a mosogatógépbe, és elkezd készülődni a suliba. Neki még hátravan két hét a tanévből. Szívás, gyökér.

Kenek egy kis Nutellát a zsömlére, és az jut eszembe, hogy a gyomrom talán mégiscsak az éhségtől korog.

– Kérsz teát? Vagy kávét? Gyümölcslevet? – Anya sosem tud nyugodtan ülni: úgy röpdös a konyhában, mint egy drogos molylepke. Lehet, hogy ezért vagyunk mind olyan soványak: egyikünk se tud lazítani.

– Gyümölcslevet, köszönöm. Jaj, van még almalé?

– Milos megitta. Csak narancs van.

– Anya, az almalé az enyém! Milos direkt issza meg! Pedig nem is szereti!

Anya széttárja a két karját.

– Majd később hozok.

– Apa hol van? – A konyha kertbe vezető ajtaja tárva-nyitva, szóval apa lehet, hogy odakinn reggelizik. Ez is szép napnak ígérkezik. Minden idők legforróbb júniusa, ahogy mondják.

– Már elment.

– Ó! Azt hittem, ő is velünk jön.

– Nem, ma korán kezdett. – A Bakerloo metróvonalon vezet. Kár, pedig ő is az én pártomon áll. Százszázalékosan. – Jana! Biztos, hogy ezt akarod?

Vágok egy pofát, és nagyot kortyolok a narancsléből.

– Ó, ez az, amiben gyümölcsdarabkák vannak? Olyan undi, miért veszel mindig…

– Jana Katarina! – Uhh! Az én vagyok.

Sóhajtok.

– Apa szerint jó ötlet…

– Nem az apád véleménye érdekel. Te mit gondolsz?

– Szerintem… – Gondosan megválogatom a szavaimat, mert anya soha nem felejt, és bármit mondok, azt a jövőben képes bizonyítékként felhasználni ellenem. – Szerintem érdemes elmenni, és majd meglátom, mit mondanak. Szerinted nem? – Anya úgy szorítja össze a száját, mint aki bekapott egészben egy teljes citromot. Ez a nem-boldog feje. – Anya?

– Szerintem, ha modellkedni akarsz, várnod kéne még két évet, hogy befejezd a sulit.

Nem érti. Általában nem vitatkozom, de ez a helyzet más. Nem olyan, mint mikor valami fura szeszély folytán hegedülni támadt kedvem tizenkét évesen. De értem, mire gondol. Nem erről álmodoztam gyerekként. Hanem arról, hogy légiutas-kísérő vagy dinoszaurusz legyek. Ez az egész most véletlenül hullott az ölembe, és nem is tehetek úgy, mintha nem így történt volna.

– Anya. És mi van, ha bejön? Mi van, ha ez az egy esélyem van arra, hogy ilyen szuper dolgokat csináljak, és ha most lemondom, akkor, puff, ennyi volt? Mi van, ha most jött el az ideje? És nem akarnak engem két év múlva? És egy rakás „mi lett volna, ha”-lehetőség tudatában növök fel? Nem akarok úgy meghalni, hogy lett egy baromi hosszú „mi lett volna, ha”-listám. Csak egyféleképpen tudhatom meg, mi lenne.

Anya elmosolyodik.

– Tudod, mi a te bajod? – Finoman belecsíp az arcomba. – Az, hogy túl okos vagy. – Felnevetek. Anya visszatér a mosogatógéphez. – A nagyapád is mindig ezt mondta rólam.

Olyan ritkán beszél a nagyszüleimről. Milos meg én tudjuk, hogy nem szabad a háborúról kérdezni.

A maradék fél zsemlét egyben tolom be a számba.

– Amúgy meg lehet, hogy mégsem akarnak engem – teszem hozzá. – Lehet, hogy Tom Carney-nek napszúrása volt, mikor meglátott engem. – Ja, végül is kötött sapit viselt 25 fokban.

A Clapham Junction vasútállomásról nem nehéz eljutni az Oxford Streetre. Miután megreggeliztem, fogat mostam, és idegességemben fostam egyet, anyával átvágunk a Winstanley-tornyok közt az állomás irányába. Anya azt mondja, mikor apával először jártak az Egyesült Királyságban, a környéket veszélyesnek nyilvánította a rendőrség, mert minden hétre jutott egy késelés vagy lövöldözés. Bár a két torony bűnronda, most egész jó ez a környék, szerintem: van egy csomó zöldterület, lehet hintázni meg csúszdázni, az út mentén fák sorakoznak, a karibi kávézóból pedig sült csirke illata árad. Csodásan hangzik, nem?

Elcsípjük a Vauxhallba tartó metrót, ahol átszállunk a Victoria-járatra. Még ahhoz is ideges vagyok, hogy a telómon játsszak, úgyhogy csak bámulok kifelé az ablakon, miközben anya a Metro újságot olvassa. Anya nem szereti, ha egyedül jövünk be a városba (akkor sem, ha Laurellel, Sabahhal, Ferdyvel vagy Robinnal vagyok), mert aggódik a terrorizmus és a gyilkosok miatt, de én csukott szemmel is odatalálnék a kedvenc Topshop üzletembe. Anya még ennyi év elteltével sem bízik Londonban. Azt mondja, kikészíti. Gyakran úgy beszél Szerbiáról, hogy „mikor otthon voltunk”. Nekem nincs összehasonlítási alapom.

Anya már egy csomószor beszélt Tommal telefonon, aki alapos, ha-hülye-vagy-akkor-is-felfogod útmutatót adott neki ahhoz, hogyan talál oda az ügynökséghez, mintha nem tudnánk kezelni a Google Térképet. Hosszasan győzködte is anyát, mintha legalábbis szexrabszolgának adnának el, vagy nem tudom. Végül azzal a mondattal győzte meg, hogy „Mrs. Novak, mi képviseljük Clara Keyst”. Még anyám is hallott Clara Keysről. Persze hogy hallott: ott lakott a Winstanley környékén. Pár évszázaddal ezelőtt.

Leszállunk az Oxford Circus megállóban, elhaladunk egy fogatlan fickó mellett, aki azt mondja nekem a metrón, hogy „csoda szép” vagyok. Na, tessék, London. Sosem uncsi. A Prestige irodája egy rövid sétára van a metrómegállótól a Marshall Streeten, amit könnyen meg is találunk. Nincs csúcsidő, de a járda tele van emberekkel, és szinte mindenki a telefonját bámulja.

Látom, hogy anya is ideges. Úgy néz ki, mint aki esküvőre készül, vagy ilyesmi: egy virágos nyári ruhát vett fel, amit még a huszadik házassági évfordulójuk alkalmából szerzett be két évvel ezelőtt. És még ki is sminkelte magát. Pedig sosem szokta. Azt hiszem, a Szerbiából származó menekültgondozók nem gyakran lógnak együtt a divatvilág szereplőivel. Szerintem én sem fogok. Remélem, nem lesz semmi teszt, ami ruhákkal, tervezőkkel meg ilyesmikkel kapcsolatos. Mert azon rohadtul nem mennék át.

– Na. Azt hiszem, ez az – jelenti ki anya a nyilvánvaló tényt. Az ajtó felett, egy irtó drága kinézetű üvegtáblán az a felirat áll, hogy PRESTIGE MODELLÜGYNÖKSÉG. Úgy fest, mint egy régi iroda. Nem is tudom, valahogy azt hittem… tökösebb lesz.

– Anya, egy kicsit hányingerem van. – Esküszöm, sosem gondoltam arra, hogy modell lehetnék. Soha. Most mégis úgy érzem, hogy annak kéne lennem. Mármint, ugyan ki ne akarna modell lenni? Talán a név miatt van: emberi modell; azaz olyan, ahogy az embereknek ki kellene néznie.

– Semmi baj nem lesz. Ők hívtak téged, emlékszel? Ők akarnak téged.

Igaza van. Na, vágjunk bele! Mi a fenéért vagyok ennyire ideges? Remélem, nincsenek izzadságfoltok a hónom alatt. Az ciki lenne. Full zavarban vagyok, mintha én tolakodnék ide azzal, hogy „helló, Jana vagyok, és szerintem olyan iszonyat jól nézek ki, hogy modellkednem kéne”, miközben holtbiztos vagyok benne, hogy jobban hasonlítok jávorszarvasra, mint nőre.

Ferdy volt az, aki bátorságot öntött belém, mikor a Thorpe Parkból jöttünk hazafelé a busszal, és elmeséltem neki, mi történt. Úgy adtam elő, mintha valami teljesen röhejes dolog lett volna, de ő azt felelte:

– A modelleknek nem csinosnak kell lennie, hanem megnyerőnek. És te az vagy.

Imádom a srácot, említettem már?

De azért elgondolkodtam azon, amit mondott. Ferdyék toronyházának tetejéről látni lehet a Temzét és a folyón túli menő negyedeket: Fulhamet, Chelsea-t meg a puccos, üvegtáblás lakásokat a nagy teraszaikkal és tetőkertjeikkel. Eláruljam, kik laknak ott, nagy valószínűséggel? A kibaszott modellek, nem mások!

Gazdagok és híresek. Mindenki gazdag és híres akar lenni, nem?

Anya megy előre, én pedig követem.

Visszatartom a lélegzetem. Az ajtó mögött minden ragyog. Rettenetesen ragyog: olyan fehér minden, mint a fogkrémreklámokban. Mintha egy másik dimenzióba léptem volna. Az idő megáll, és aztán…

Aztán újraindul. Egy irodában vagyunk. Lehetne fogorvosi vagy állatorvosi rendelő is, ha őszinte akarok lenni. Az ajtóval szemben ott áll egy kis recepcióspult. A recepciós tutira egy visszavonult modell – körülbelül nyolcvanhét százalék magas arccsont. A modellügynökségeknek biztos nem szokása bányarémeket ültetni a küszöbre.

– Jó napot – szólal meg a nő kedvesen mosolyogva.

– Jó napot – köszön anya, én pedig örülök, hogy nem kell megszólalnom. Menten összefosom magam. Anya a legelőkelőbb, királynői angol nyelven beszél: általában telefonon és a szülői értekezleteken szokta használni ezt a hangját. – Időpontra jöttünk. Jana Novak.

Látom a recepciós arcán, hogy tudja, miről van szó.

– Á, igen. Tomhoz, ugye? Rögtön utánanézek, szabad-e. Azt hiszem, épp megbeszélésen van. Egy pillanat. – Felveszi a telefonkagylót, és tárcsáz.

Várnak rám. Hát nem csak egy hülye poénról van szó. Nem álmodtam a vidámparkos találkozást, miközben leittam a mellemet meggyes jégkásával.

– Egy perc, és lejön. Addig üljenek le.

Nagyon előkelő minden. Ahogy leülünk a mentazöld minikanapéra, bekukkantok a recepció mögötti, zsúfolt irodába. Két hatalmas, fehér íróasztal van odabenn, olyanok, mint két sziget, és mindkettőnél szorgosan dolgoznak az emberek: telefonok csörögnek, még egy és még egy, a stábtagok pedig franciául és angolul beszélnek. Előttünk egy kis dohányzóasztalon Vogue, Elle, Tatler és Harpers magazinok. A falon egy lapos képernyős tévén a Prestige modelljeinek legfrissebb megbízásait láthatjuk. Nem ismerem fel mindegyiküket, de néha azt mondom magamban: jé, ez ő. A legtöbben ugyanúgy néznek ki: aranyszőke haj, aranybarna bőr, aranybarna lábak, aranybarna arany. Cseppet sem hasonlítanak rám.

A semmiből ekkor egy random emlék bukkan fel bennem. Hatéves vagyok, általános iskola első osztály, és mindenkinek eljöttek a szülei, hogy megnézzék a gyerekek előadását. Miss Skipsey, a tanító nénink betanította nekünk az English Country Garden című dalt, és mindannyian virágnak, pillangónak vagy sünnek öltöztünk be. Kivéve én. Komolyan. Miközben Laurel nárcisz volt, Sabah pedig lepke, én fűnek öltöztem. Zöld harisnyát viseltem, meg apa egyik régi, sárbarna melegítőfelsőjét, az arcomat pedig mohazöldre festették. Igen, én voltam a kibaszott fű.

Clara Keys – aki egyébként az e havi ausztrál Vogue címlapján szerepel – bukkan fel a tévén. Olyan, mint egy fekete Barbie baba: elképesztő Disney-szemek, telt ajkak és a védjegye: makulátlan, sima bőr. Oké, az arcán (és a lábán) túl a tündérmesébe illő sztorija is nagyon ismert: a tragikus sorsú kislány egyik nevelőszülőtől került a másikhoz, míg végül egy scouter fel nem fedezte őt a Clapham Junction McDonald’sában, miközben a kis Clara szép csöndesen nyalogatta a McFlurryjét, ahogy én is tettem már életem során nagyjából egymillió alkalommal. Pár hét múlva már a Londoni Divathét kifutóján vonult, ahol mindenki arról beszélt, hogy ő az új Naomi. De ha nem nézzük a bőrszínét, akkor nem is annyira Naomi. Inkább Hamupipőke.

A dohányzóasztal túloldalán egy lány ül, karosszékben. Na, ő tényleg úgy néz ki, mint a modellek. Pálcikavékony karja közt egy Prestige-portfóliót ringat, hosszú, homokszőke haja mögül hatalmas, mosómaciszemmel néz körbe. Magas, de valahogy mégis olyan kicsinek tűnik, mint egy madárka, aki épp most pottyant le egy rém magas fa fészkéből. Annyi idős lehet, mint én, de ránézésre egy hónapja nem alszik.

Ha ilyen lányokat keresnek, nekem reszeltek.

– Jana! Szia! – Tom robban ki az iroda ajtaján, elegáns és trendi, széttárt karral jön felém. Felállok, hogy üdvözöljem, ő pedig megölel. Ööö, na ne. Szeretem, ha tiszteletben tartják a személyes teremet. Nem vagyok egy ölelkező típus. – Hogy vagy? Köszönöm, hogy bejöttél.

– Szívesen – motyogom. Furcsa egy olyan felnőttel beszélnem, aki nem a tanárom. Bár a tanárokkal beszélni is furcsa. Ha lehet, kerülöm az ilyesmit. – Ő az anyukám.

– Üdvözlöm, Mrs. Novak. Örülök, hogy személyesen is találkozunk. Jöjjenek velem! Mindenki alig várja, hogy lássa önöket.

Szeretném megkérdezni, mégis hány emberről van szó, de azt hiszem, hülyének nézne. Azt reméltem, csak ő vár. Lehet, hogy egy rakás idegen előtt kell majd bikiniben grasszálnom? Baromira nem akarom. Sem most, sem később.

– Erre. Az egyik tárgyalóban vagyunk, az emeleten. – Követem Tomot. Az irodában ülők fel sem néznek, dolgoznak tovább. Egy szőke-kék hajú nő franciául kiabál a telefonba, ha jól számolom, másodpercenként egymillió szót. Valaki Franciaországban nagyon elcseszhetett valamit.

A következő irodában egy fiatal nő egy nevetségesen gyönyörű, kócos, vörös sráccal üvölt.

– Még szép, hogy ordítok, Seamus! – kiabálja, a haját tépve. – Próbálok pénzt keresni neked. A legkevesebb az, hogy MEGJELENSZ!

Seamus, ahogy látom, túlságosan be van szívva ahhoz, hogy érdekelje a dolog. Ránézésre remekül elvan a maga kis világában.

Tom egy szűk folyosón vezet keresztül minket az első emeletre, ahol egy másik irodahelyiség van, kis szobákkal a végében. Az egyik kiköpött úgy néz ki, mint a tárgyaló a The Apprentice valóságshow-ban, de elmegyünk mellette egy kevésbé rémisztő tárgyalóba, ahol karosszékek vesznek körül egy másik dohányzóasztalt. Ó, és van rajta egy tál dekoratív zöld alma is, amit, gondolom, soha senki nem fog megenni.

– Üljenek le!

A kanapén már ül két nő. Az egyik egy nagyon menő külsejű, ázsiai nő rövid pixie séróval, a másik pedig egy újabb nyugdíjazott modell típus. A dekoltázsa akkora, hogy az embernek kiesik tőle a szeme.

– Szeva! – mondja Pixie Séró, és feláll, hogy üdvözöljön bennünket. – Ro vagyok, az Új Arcok ügyvezetője. Örülök, hogy találkoztunk, Jana.

– Helló.

– Helló, Jana. Cheska DeBrett vagyok, a Női részleg igazgatója. – Őszintén szólva, annyira klassszul néz ki, hogy simán lehetne igazgató a világ összes nője felett. Mint egy istennő: olyan magas, mint én, ragyogó fürtjei aranyszőkék. – Üljenek le! Hozhatok önöknek teát vagy kávét?

Én megrázom a fejem, de anya kér egy teát. Tom elküldi az egyik gyakornokot, hogy hozzon egyet, mielőtt csatlakozik hozzánk.

– Hogy érzed magad? – dorombolja Cheska nagyon szexi, rekedt hangon. Száz százalékban London előkelő, elegáns negyedéből, Chelsea-ből való. Nagy összegben fogadni mernék erre.

Koncentrálok, hogy a tenyerem a térdemen tartsam. Úgy teszem keresztbe a lábam, mint egy finom hölgy.

– Ideges vagyok. Bocsánat – felelem tompa hangon.

– Ne idegeskedj! – mondja Ro. – Semmi okod arra, hogy idegeskedj, nyuszi. Csak azért vagy itt, hogy megnézzünk élőben is. Már láttuk a fotókat, amiket e-mailen küldtél, szóval nem vagy próbaidős, ígérem! – Most veszem észre, hogy a portrék, amiket küldtem – egy portré szemből, egy másik profilból – a dohányzóasztalon hevernek.

A gyakornok visszatér egy tálcával, amin egy kancsó vizet egyensúlyoz, meg anya teáját.

– Tom azóta rólad áradozik, hogy látott téged a Thorpe Parkban – mondja Cheska.

– Nem is igaz! Ne haragudj, Jana, egyszerűen nem tudom elhinni, hogy eddig egy scouter sem figyelt fel rád. Te vagy az évtized felfedezése!

Érzem, hogy lángol az arcom.

– Tom! Ne rémiszd már el szegény lányt – mondja Cheska, és önt nekem egy pohár vizet.

– Jana, szívem – fordul hozzám Ro. – Nagyon különleges vagy. Tudsz róla?

Most komolyan, mi a szart akartok ezzel mondani?

– Ööö. Oké. Köszi.

Cheska elmosolyodik.

– Hadd találjam ki. Az iskolában kinevetnek a külsőd miatt… jól mondom?

Kínos. Kerülöm anya tekintetét.

– Néha. Zsiráfnak hívnak, meg ilyenek. És még necclabdában sem vagyok jó.

Mindenki felnevet.

– Látod azt a falat? – Cheska a szemben lévő falra mutat, ahol egy vitrin mögött fényes kis arcképes kártyák sorakoznak több sorban. – Azokat a lányokat is Nyurgának, Nyakiglábnak és Botsáskának csúfolták… és szinte mindegyiküknek Zsiráf volt a beceneve. Most pedig több ezer fontot keresnek vele.

– Jana, nagyon különleges a külsőd. – Ro kihörpinti a maradék lattéját, a jégkockák összekoccannak közben. – Engedd meg, hogy teljesen őszinte legyek: az arcod talán nem illene túlságosan szépségkampányokhoz, de a magazinok fotósorozataihoz és a kifutóra, ÚRISTEN, a határ szó szerint a csillagos ég.

Nyilván nem szó szerint érti, hanem átvitt értelemben, de mindegy.

– Tényleg?

Mindhárman egyszerre kántálják, hogy IGEN. Valaki kopog. Majd az ajtó KIVÁGÓDIK, és egy bodros, festett vörös felhő úszik be a szobába. Tom, Cheska és Ro azonnal kihúzzák magukat a székben.

– Helló, helló, helló! Velem ne is foglalkozzatok!

Idősebb a többieknél. Talán a negyvenes évei végén járhat. A ruhája egyszerre röhejes és közben csodás: egy hajszálcsíkos ruhát visel Gucci papucscipővel (a márkajelzés elég feltűnő rajta) és annyi ékszerrel, amennyit még sosem láttam egy emberen egyszerre. – Csak muszáj volt bekukkantanom, hogy lássam Tom új szívszerelmét.

– Jana – szólal meg Tom. – Bemutatom Maggie Rosenthalt, a Prestige vezérigazgatóját.

Épp időben nyomok el egy döbbent hűhát. A nő befestette a haját azóta, hogy legutóbb láttam a tévében. A híradóban nagyon gyakran beszél a divatiparról. Maggie Rostenthal volt az, aki beugrott a Mekibe, mikor Clara Keys épp a McFlurryjét eszegette az ablakban.

– Szia, kis szívem. Ő a mamád? – Anya felé nyújtja a kezét.

– Rita vagyok. Rita Novak.

– Örülök a találkozásnak. Na, jól van, Jana. Akkor lássunk téged! – Hatalmas csattanással visszatérek a valóságba. Most mi van? – Állj fel! Na, hamar!

Engedelmesen felpattanok.

– Húzd ki magad, szívem! Jó kislány. A magasság tökéletes. 180 centi?

– Azt hiszem.

Tesz egy kört körülöttem, és úgy vizsgál, mint egy reptéri biztonsági őr.

– Fantasztikus. Van hajpántod, kicsim?

– Ööö… nincs. Bocsánat.

– Ó, tessék, itt van egy. – Cheska átnyújt nekem egy elasztikus nyakkendőt.

– Hátra tudnád fogni vele a hajad, drágám?

– Persze. – Kisimítom a hajam az arcomból, és kontyba hajtom a tarkóm fölött.

– Már megbocsáss, de a csontszerkezeted kibaszottul karakteres. Úgy beszélek, mint egy matróz, bocsásson meg, anyuka. – Színpadiasan anyura kacsint. – Ro. Mit gondolsz? Egy hajvágás?

Ro bölcsen bólint, mint akinek végig ez a terv járt a fejében.

– Pont erre gondoltam én is.

– Hányas a lábad, bébi?

– Harminckilences.

– Hogy hívják a gyakornokot?

– Nevada – feleli Tom.

– Nevada! – ordít ki Maggie az ajtón. – Tűsarkút, kilenceset, légy szíves! – Gyengéden megérinti a vállam, és oldalra fordítja az arcom. – Ne sértődj meg, hogy ezt mondom, szívem, de elég maszkulin vagy. A szemöldök, a profil: kibaszottul imádom. Nagyon androgün vagy. Az androgün külső iszonyú divatos most.

Sokan mondták már, hogy úgy nézek ki, mint egy férfi, de ez az első alkalom, hogy dicséretnek szánják. Nevada egy rémisztő lakkbőr magas sarkúval siet vissza, aminek vörös a talpa. Tudom, most mi jön.

– Abban kell sétálnom?

– Attól tartok, igen.

– Én… ööö, nem tudok magas sarkúban járni. – Nem akarok most belemenni abba, mi történt a szalagavatón, de a sztori főszerepeit én meg egy pár magas sarkú alakítottuk, és valaki rázuhant egy kerekes székes diákra.

– Most még nem. Kapd fel, bébi és mutass nekünk egy vonulást! – Maggie megszorítja a karom.

Ismét kimelegedik az arcom, ahogy zavartan leülök és megszabadulok a Converse-emtől. Szívecskék vannak a zoknimon. Hogy lehettem ilyen hülye! A bokám körül halvány rózsaszín madzag. A cipő talpán azt látom: „Louboutin”. Komolyan Louboutin cipőket tartanak az irodában? Nagyon laza. Sabah és Laurel zokognak, ha ezt elmesélem nekik.

Felveszem a cipőt, és nagy levegőt veszek.

– Mindent bele – bátorít Cheska. – Én sem hordtam magas sarkút, mielőtt modellkedtem volna. Miért is tennénk, mikor ilyen magasak vagyunk, nem igaz? A jó hír az, hogy meg tudjuk neked tanítani, hogyan járj benne; azt viszont senkinek nem tudjuk megtanítani, hogy legyen magas és csodálatos.

– Tegyél egypár lépést, és fordulj meg! – instruál Tom. – De nem kell modellesen csinálnod. Csak lazán: egyszerűen sétálj.

Még egy nagy levegőt veszek, feltolom magam a karosszékből, és kiegyenesedem. A lábujjaim azonnal felkiáltanak: Hé, miért szorítasz bennünket bele ebbe a háromszögbe? A lábad nem háromszög alakú. Láttam már divatbemutatókat tévében, meg minden. Néztem a Topmodell leszek műsort. Tudom, hogy a modellek nem úgy mennek, ahogy a normális emberek. Amikor Clara Keys a Victoria’s Secret kifutóján vonult, konkrétan keresztben lépkedett. Próbáljam meg én is? Vagy csak figyeljek arra, hogy ne törjem ki a lábam?

Megfordulok, és elindulok az ajtó felé. A bokám mintha remegne. Az egyik cipő nagy rám, és attól félek, le fog esni a lábamról. Hirtelen ismét négyéves leszek a Peppa malacos pizsimben meg anya hatalmas magas sarkújában. Tele szájjal nevetek – a fotó még mindig kinn van a kandallópárkányon.

– Nézz fel, ne a lábad bámuld! – szól rám Maggie, mikor az ajtóhoz érek.

Megfordulok, és elindulok feléjük. A bal bokám kibillen, és elveszítem az egyensúlyom.

– Ne szorítsd ökölbe a kezed, szívem! Úgy nézel ki, mint aki bunyózni készül. – Észre sem vettem, hogy ökölbe szorult a kezem. – Lengesd a karod nyugodtan! Lazítsd el az arcizmaidat!

Teszek egy lépést, és próbálok ellazulni. Még a tempóm is jobb lesz.

– Rendben van, szívem, jó lesz ez – mondja Maggie. – Jézus szereti, ha próbálkozunk.

– Annyira rossz volt?

Tom elmosolyodik.

– Jó volt. Láttunk már sokkal, sokkal rosszabbat is.

– Abszolút – ért egyet Ro. – Ez százszázalékosan korrigálható.

Végre anya is megszólal.

– Ez azt jelenti, hogy szeretnék… alkalmazni Janát?

Tom, Ro és Cheska Maggie-re néznek, aki drámai pózba merevedik.

– Mrs. Novak. Nem mondok ilyet gyakran, úgyhogy engedje meg, hogy kiélvezzem. Nem engedem ki a lányát ebből az irodából addig, míg le nem szerződött velünk. Ha kell, barikádokat rakatok az ajtó elé. – Maggie elmosolyodik, a szeme felcsillan. A dohányzóasztal fölé hajol, és megfogja a két kezem. – Jana, szívem, kibaszottul megtisztelve éreznénk magunkat, ha csatlakoznál a Prestige Modellügynökséghez. Mit mondasz?

AZ ELŐKÉSZÍTŐ

– Ez mit jelent? – kérdezi Ferdy. – Jaj, várj, el kell oltanunk a tábortüzet, mielőtt megint elkapnak a rendőrök.

Épp a Final Fantasyval játszunk.

Visszatértem a valóságba. Az én világomba. A mi világunkba.

– Ú, tényleg, a francba! Tessék. – Ignist visszairányítom a táborhelyhez, még mielőtt beszállna a kocsiba. – Az előkészítő szerintem… nem tudom… egy előkészítés.

– Ezzel sokat segítettél, nyuszi, köszi.

Felhorkantok, és megállítom a játékot, hogy teljesen Ferdre tudjak figyelni. Már elmeséltem a napomat részletesen Sabahnak meg Laurelnek csoportüzenetben, és Milosnak is otthon, szóval már túl vagyok rajta nagyjából. Meglendítem a lábam, hogy ne a tévével üljek szemben, hanem Ferdyvel. Kinyújtom a mezítlábas ujjam, és végigsimítom vele az arcát, ő pedig ellöki, mert szerinte az emberi láb az egyik legbizarrabb dolog a világon.

– Hagyd abba! – könyörög. – Hányni fogok!

Úgy nevetek, hogy majdnem leesek az ágyról.

– Az előkészítés szerintem olyan lehet, mint egy tréning, vagy ilyesmi. Tom szerint igazából kicsit idős vagyok ahhoz, hogy most kezdjem.

– Tizenhat vagy. – Ferd mögém nyúl, hogy magához vegye az édes-csípős Walkers Sensationst. Vannak, akik szerint létezik jobb csipsz az édes-csípős Sensationsnél, de azok az emberek szélhámosok. Ferdy szülei általában késő estig dolgoznak, a nővére pedig az esti műszakban melózik az Asda szupermarketben, úgyhogy kettőnké az egész lakás. Az aprócska szobájában vagyunk, mindketten törökülésben az egyszemélyes ágyon, miközben Harley Quinn, Daenerys Targaryen és Deadpool néznek bennünket a poszterekről.

– Tudom, de van, amikor tizenkét-tizenhárom éves lányokat szerződtetnek.

Ferdy pofát vág.

– Ez beteg.

– Nem, megvárják, míg betöltik a tizenhatot, csak előre leszervezik a munkákat nekik. Nincs gyerekmunka. – Felém nyújtja a csipszet. – Ferd, csak morzsákat hagytál nekem. Borzasztó vagy.

Vigyorog.

– Azok nem morzsák, hanem csipszdarabkák. Az más! – Ad egy édes-csípős csókot. – És akkor most mi jön?

– Hát, először is elkezdődik a tréning. Alig tudok egyenesen menni, komolyan. Ha látnál, összehugyoznád magad. Aztán jövő héten visszamegyek, hogy csináljunk pár „digitális” cuccot a portfóliómba. És azt hiszem, le akarják vágni a hajamat…

Ferdynek kikerekedik a szeme.

– Tényleg? De milyenre?

– Nem t’om. Rövidre, szerintem.

– És te is akarod?

– Nem zavar. – Beletúrok a teljesen formátlan frizurámba. A mellemre omlik a kopott színű vége, ami még mindig sokkal világosabb, mint a hajam töve – tavaly ugyanis nagy nehezen sikerült kikönyörögnöm anyától, hogy ombrehajat csináltassak. De kezdettől fogva utálta. Ahelyett, hogy napszítta „bronde” lett volna, olyan sárga lett, mint egy pisis felmosórongy.

– Ahhoz képest, hogy most szerződtetett le az egyik legmenőbb modellügynökség, meglepően nyugisnak tűnsz.

Megvonom a vállam.

– Ha elkezdek agyalni rajta, akkor rohadt furán érzem magam, úgyhogy igyekszem inkább nem gondolni rá.

– Furán?

Megrázom a fejem. Az ezüst koponyás gyűrűt forgatom az ujjamon, amit a tizenhatodik szülinapomra kaptam tőle.

– Nem tudom. Eléggé.

– Nem muszáj ám elvállalnod, ugye tudod?

– Tudom. Nem ez a baj. Csak… múlt szerdán még állandóan azon agyaltam, jó tantárgyakat választottam-e jövő évre. Már kezdtem meggyőzni magam, hogy leadom a bioszt. Neked és Sabsnak könnyebb. Ti tudjátok, mit akartok majd csinálni felnőttként.

Ferd oldalra biccenti a fejét.

– Te nem?

Megvonom a vállam.

– Tudod, hogy nem. – Én tényleg nem tudom, és ez kicseszettül para. A suliban kétféle ember van. Az olyan ostoba klónok, mint Heather Daley, aki be akar kerülni a Love Islandbe, hogy bikiniben hódítsa meg a világot, meg vannak a Ferdy-félék, akik látszólag mindent előre elterveztek már: hogy melyik egyetem melyik szakára mennek, és mi lesz utána.

Én viszont semmit nem tudok, és ez a semmi olyan nagy, hogy néha úgy érzem, agyonnyom. Nem tudok mást elképzelni azon túl, hogy Final Fantasyzunk, smárolok Ferddel, és a parkban ücsörgök a barátaimmal. Egyszerűen nem tudom rávenni az agyam, hogy bármilyen jövőt is elképzeljen.

– Ha ezt csinálom, akkor… minden nagyon más lesz. Ijesztő. Úgy érzem, összeroppan a fejem. Fura, de tudod, mindig valahogy úgy képzeltem, hogy mikor olyan huszonkét éves leszek, egyszer csak felbukkan majd előttem valami random izé, és azt mondja: „szeva, csajszi, én vagyok a melód!”

– Mi van, ha ez az a random izé… csak pár évvel korábban jött?

Erre még így nem gondoltam.

Ferd megfogja a kezem.

– Hé, és én nem leszek más akkor sem. Akármi történik, én ugyanilyen leszek.

Ettől jobban érzem magam.

– Ígéred?

– Ígérem.

Na, pont ezért szeretem Kai Ferdinandot. Lehet, hogy mellette horgonyzok majd le. Lerakom a kontrollert, odahajolok hozzá, és megcsókolom. Beletúrok a kócos, fekete hajába, ami nem olyan hosszú, mint az enyém, de hosszú. Megállít, leveszi a szemüvegét és csókolózunk tovább.

Kétféle csók van: a csók és a… rajtpisztoly, vagy mi. Ez most olyan, mint egy előjáték. Komoly és mohó. Visszafekszünk, és kihúzom az üres csipszeszacskót a fenekem alól. Ferdy meleg keze becsusszan a pólóm alá, a mellem irányába halad.

– Bikini van rajtad?

Ezt el is felejtettem.

– Ja, igen. Az ügynökség miatt.

– Tiszta Miss Amerika.

– A jövő a gyerekeké… valami, valami, világbéke…

Tovább csókolózunk. Leveszi rólam a pólót. Én is az övét. Kioldom a bikini kapcsát, mert hülyén érzem magam benne. Összetapad a testünk, bőr a bőrön. Ezt szeretem a legjobban. Az ujjával, jaj, nagyon finoman végigsimítja a csípőmet, a hasamat, a mellbimbómat, én pedig beleremegek, és elönt a vágy. Egy másodperc alatt bizseregni kezd mindenem.

Kigombolom Ferdy farmerjét, és a boxerébe nyúlok. Merevedése van, és már előbukkant egy kis folt is a farka hegyén. Felnyög, mikor finoman megdörzsölöm. Megremeg.

– Szeretnél…? – kérdezi.

– Igen.

Most jön a kritikus rész. Ferdy lerúgja a farmerjét, és én is kicsusszanok az enyémből, mint egy kígyó. Fölém mászik, és eltolja az éjjeliszekrényt az ágy mellől. A szekrény alatt tartja az óvszert, hogy az anyja ne találja meg.

– Te szeretnéd csinálni, vagy én csináljam? – kérdezem. Szedem a gyógyszert, de mindig duplán védekezünk, mert a kisbabák még a modellkedésnél is rémisztőbbek. Nem akarok olyan lányanya lenni, aki a Winstanley lakótelepen tologatja a babakocsit. Legalábbis még vagy húsz évig biztosan nem.

– Majd inkább én – feleli. Feltépi a fogával az óvszer csomagolását, és felhúzza. – Oké.

Ismét megcsókolom, Ferd pedig fölém hajol. Széttárom a lábam, hogy belém tudjon hatolni. Magasabb vagyok nála, de ez cseppet sem zavaró, pláne, ha vízszintesben vagyunk.

– Készen állsz?

Bólintok. Becsusszan. Nem fáj úgy, mint máskor, pedig még mindig szűk vagyok. Az ajkamba harapok.

– Minden oké?

– Igen.

Ferdy lejjebb ereszkedik, és mindketten felnyögünk. Kinyújtom a karom, és megragadom a fenekét. Mintha megrándulna, az izmai megfeszülnek, a csípőjét pedig erősen előre tolja.

– Ó, a picsába – sziszegi, miközben elélvez. – Basszus! Jana. A picsába! Ne haragudj!

Az egész teste remeg, ahogy erőtlenül rám fekszik.

– Hé, semmi baj. – A két kezembe veszem az arcát, és megcsókolom, ezúttal sokkal gyengédebben. Ez most egy sima csók.

Kihúzza belőlem a farkát, és végigsimítja a combom a kezével.

– Nyugi – mondom. Érzem, hogy a pillanat el is illant.

– Biztos?

– Igen.

Legördül rólam, és kisimítja a haját az arcából.

– Basszus, ez annyira kínos.

– Ferdy, semmi baj! – A könyökömre támaszkodom, hogy jobban lássam. – Tetszik, hogy ennyire beindultál.

– Annyira, hogy a gatyámba élveztem?

– Még időben beraktad.

– Hip-hip hurrá!

– Jó volt.

– A teljes öt másodperc?

– Ferdy…

A szemembe néz, én pedig komoly, tényleg-nem-számít tekintettel pillantok vissza. Legalábbis nagyon remélem, hogy ezt üzeni a szemem. Egy apró mosoly jelenik meg Ferdy arcán.

– Azt hiszem, még sokat kell gyakorolnunk…

Visszamosolygok.

– Nem t’om, én azzal leszek elfoglalva, hogy megtanuljak egyenes vonalban közlekedni… – Ferd erre átkarol, én pedig a mellkasára hajtom a fejem. Csukott szemmel hallgatom a szívverését.

Egy kicsit elaludtam. Kinyitom a szemem, és össze vagyok zavarodva.

– A fenébe! – szólalok meg. – Hány óra van?

– Most múlt hat.

– Ó, istenem, haza kellett volna érnem hatra. Megígértem, hogy vacsorára otthon vagyok. Anya azt akarja, hogy beszéljük meg a modellkedést apával.

Felveszem a bikinim, és a pólómat keresem az ágy alatt.

– Ez elég baljóslatúan hangzik – feleli, felrakva a szemüvegét.

Grimaszolok.

– Anya be van feszülve emiatt. – Ferdy fura képet vág. – Most mi van?

– Melyiknek örülnél jobban? Ha aggódna érted, vagy ha úgy nyomulna vele, mint a Csillagképzős anyukák?

– Jó, igazad van. Na, tényleg mennem kell. – Adok Ferdynek egy gyors puszit.

– Ha vársz egy percet, elkísérlek.

– Biciklivel vagyok. Nem kell. Holnap találkozunk, oké?

– Oké.

Ferdék a Brannigan House-ban laknak, az egyik magas toronyépületben, amit az önkormányzat szeretne lebontani azok után, ahogy a Grenfell Tower leégett. A lépcsőház meg a liftek tényleg gázosak, de Ferdyék lakása szép, meg nagy, és baromi jó a panorámájuk: látni a Temzét meg a Battersea Power Stationt.

Ahogy elhagyom az épületet, feltűnik, hogy egy rakás ijesztő külsejű csaj lézeng a sarkon, ahol a biciklimet hagytam, de nem figyelek oda rájuk. Érzem, hogy lesnek, gyanúsan hallgatnak, de én nem emelem fel a fejem, hanem a lehető leggyorsabban kinyitom a bicó zárát. Felpattanok, és már ott sem vagyok. Ilyenek ezek a helyi bandák: ha te nem cseszekedsz velük, ők sem cseszekszenek veled. Nekünk, a szakadt indie-kölyköknek semmi közünk hozzájuk. Szerencsére úgy ismerem ezt a környéket, mint a tenyeremet, az összes sikátorával és rövidebb útjával. Lefordulok a Chicken Bucketnél, és a mosoda meg a fodrász mögött tekerek – így öt perc alatt hazaérek.

Leláncolom a bicómat a ház oldalához, és bemegyek. Ahogy előre sejtettem, vastag casseroleszag van otthon (mert ki ne vágyna egy jó kis casseroléra kánikulában?). Elkéstem. Tuti, hogy emiatt anyának még rosszabb lesz a kedve.

– Bocsánat! – kiáltom, és megfordul a fejemben, hogy hozzáteszem, elaludtam, miután szexeltünk Ferdyvel, csak hogy végleg kiborítsam őket.

– Siess! – kiáltja apa a konyhából. – Kihűl a vacsorád.

Lerúgom magamról a sportcipőm, és beloholok a nappaliba. Már végeztek az evéssel. A Novak családban mindig ugyanakkor van a vacsora.

– Ó, nézzétek – vigyorog Milos –, megjött Cara Delevingne.

– Ez most sértés akart lenni? – kérdezem, ahogy ledobom magam a székbe.

– Ne kezdjétek megint! – szól ránk apa.

Odahajolok apához, és adok neki egy puszit.

– Szia, papa. – Tudom, milyen közhelyes, de mindig egy apuci kicsi lánya típus voltam. Mármint nem perverz értelemben.

– Szia, csillag. Na, mi volt ma?

Anyára nézek, akit hirtelen nagyon érdekelni kezdett a spárgája.

– Szeretnének leszerződni velem.

Apától örököltem a „jeges” (Sabah szavajárása, nem az enyém) szememet és a szinte szénfekete hajamat. A vastag fekete szemöldöke alatt csaknem lángol a kék tekintete.

– És te mit szeretnél?

– Zoran – szól közbe anya. – Tizenhat éves…

– Elég idős ahhoz, hogy legyen véleménye.

Anya befogja a száját.

– Úgy tűnik, tetszem nekik. Szerintük szerepelhetnék divatbemutatókon meg magazinok fotósorozataiban. Azt hiszem, az az újságok művészi divatoldalait jelenti. Ó, hasábburgonya! – Bekapok egyet. Mondtam már, hogy én vagyok Hank Marvin, a több hangszeren játszó zenész?

Milos épp mondani akar valamit, de apa valahogy megérzi, és felemeli a mutatóujját, hogy elhallgattassa.

– Akarod?

Ez a nagy kérdés, ugyebár. A legtöbb lány képes lenne eladni a nagyiját egy ilyen lehetőségért. Akkor én miért idegeskedek ennyit?

– Szerintem – válaszolom végül – nagyon jó lenne ahhoz, hogy keressek egy kis pénzt. Maggie is ezt mondta.

– Kicsoda?

– Az ügynökség tulajdonosa – jegyzi meg anya. – Egy nagyon… vicces nő.

– De jól tudja, miről beszél – teszem hozzá.

– És mi lesz az iskolával? Az egyetemmel?

Még azt sem tudjuk, milyenek lesznek a vizsgaeredményeim, de már az egyetemre kell készülnöm. A tesit leszámítva mindig jók voltak a jegyeim, és ha az ember jó tanuló, a vizsgákon is tarol, aztán pedig húzhat a főiskolára, nem? – Szeretnék majd továbbtanulni. – Szeptemberben kezdünk a Hollyton főiskolai előkészítőn.

– És lehet csinálni a kettőt egymás mellett is?

Megvonom a vállam.

– Szerintem, ja.

Anya meg apa egymásra néznek, és szavak nélkül beszélik meg a témát. Utálom, mikor ezt csinálják.

– Kérdezd meg tőlük, kérlek. Lehet, hogy nekem is beszélnem kellene velük. A tanulás nagyon fontos, csillagom.

– Tudom. De mindig mondod, milyen drága az egyetem… – Párszor, mikor anyáék azt hitték, fenn vagyok az emeleten, hallottam már, hogy a diákhitelről meg a tandíjakról beszélgetnek. Eléggé aggódnak. Mind aggódunk. Nincs sok pénzünk. – És ha pár évig csinálhatnám? Összegyűjthetném a pénzt az egyetemre?

Valami erre megváltozik. Lehet, hogy végre sikerült rácsatlakoznom a szüleim hullámhosszára. Bár nem kell ahhoz médiumnak lennem, hogy tudjam, azután, hogy Milos meg én is egyetemre megyünk (a tesóm egy pöcs, de okosabb nálam), pár éven keresztül jó sok lóvéra lesz szükség. Rohadt sokra. Apa egész jól keres a Londoni Közlekedési Vállalatnál, de anya részmunkaidőben melózik, ráadásul szerződés nélkül. Nem lesz pénz két egyetemi tandíjra, jelzálogra és kocsira, ha jól tippelem.

De ha ki tudnám fizetni az összes költségemet… az nagyon sokat segítene rajtunk. Milyen szuper lenne, ha kölcsön nélkül diplomát szerezhetnék. El sem tudom képzelni!

Amúgy is vállalnom kellett volna valamilyen állást. Eszembe nem jutott, hogy pont modellkednék, tekintve, hogy milyen furán nézek ki, de azt hiszem, ez sokkal jobb buli lehet, mint tejet habosítani a Starbucksban, amit szegény Ferdy csinál.

Anya ezúttal kedvesebb hangon szólal meg.

– Nem szeretném, ha a modellkedés miatt elhanyagolnád a tanulást, Jana.

– Én sem. Igazából már nagyon várom a Hollytont. Olyan lesz, mint a suli volt, csak tesi nélkül. Ki ne élvezné?

– Legalább nem kell majd dolgoznod az egyetem mellett – tűnődik apa.

Addig ütöm a vasat, amíg meleg.

– Akkor csinálhatom?

– Ha akarod, akkor igen – mondja apa, anya pedig bólint, bár láthatóan nem repes örömében.

Akkor ennyi. Szerződtem egy modellügynökséggel. Elég random. Fura módon azonban, miután megszületett a döntés, a hasamban, valahol a sült krumpli alatt, úgy érzem, mintha felröppenne egy szentjánosbogár.

– Elmehetek Korfura Davey-vel meg az apjával? – szól közbe Milos.

– Nem – vágja rá anya és apa egyszerre.

Nem tudok aludni. Hiába nyitottam ki teljesen a tetőablakot, semmi légmozgás nincs a szobámban. A takarón fekszem egy ujjatlan felsőben meg egy bugyiban, a bőröm nyirkos.

Az agyamat egyszerűen nem tudom kikapcsolni. Valaki elindított odabenn egy Powerpoint-bemutatót, és csak váltogatják egymást a képek. Azon kattogok, milyenné válik az életem, ha modell lesz belőlem.

Divatbemutatók, fotózások, videóklipek, reklámok. Hírnév és szerencse. Mármint: LÓVÉ. Sosem volt elég pénzünk. A szüleim az önkormányzattól vették meg a lakásunkat a születésem előtt, és szinte teljesen csődbe mentek utána. London kibaszott drága.

Ne értsetek félre, én és Milos sosem éheztünk; mindig volt kaja az asztalon, és nem is zsákruhában jártunk. Sokkal rosszabb körülmények közt is élnek emberek. Minden második évben próbáltunk elmenni egy családi nyaralásra, de tavaly a kocsi annyira tropára ment, hogy a nyarat végül otthon töltöttük.

Az viszont száz százalék biztos, hogy gazdagok nem voltunk. Mindig volt egy újabb csekk, egy újabb iskolai kirándulás, valami mindig eltört vagy cserére szorult. Milos lába egyfolytában nőtt és nőtt. Anya a fél életét azzal töltötte, hogy ebédet csomagolt nekünk, mert nem tudtuk megfizetni a Pret³ menő szendvicseit.

Mi van, ha sikerül – merengek. Mi van, ha én is egy olyan pedigrécsaj leszek, nagy, fehér fogakkal, mint amilyeneket Chelsea-ben vagy a Northcote Roadon lát az ember, amint avokádót esznek reggelire. Három font a kávéért és tizenöt a tükörtojásos pirítósért. Ferddel felülhetnénk a Eurostarra, és elmehetnénk Párizsba, vagy elrepülhetnénk egy hétvégére Berlinbe. Szép, erkélyes szállodai szobában szállnánk meg, ahol kád is van.

Milyen érzés lehet, ha nem is kell a pénzre gondolni, mert tudod, hogy van egy csomó a számládon? Valóságos álom.

Hajnali öt óra van. Felkapcsolom az éjjeli lámpám, és a lemezjátszó felé mászom. Apa találta a padláson egy éve, és ki akarta dobni, de én lecsaptam rá. Tudom, kínosan hipszter szokás, de imádom, ahogy serceg a lemezek hangja. Apának is volt pár megmaradt lemeze – Joy Division, The Cure, Roxy Music –, amit hozzáraktam a gyűjteményhez.

Bárcsak pár évtizeddel korábban éltem volna, mikor sokkal jobb volt a zene! Blondie, The Runaways, Siouxsie and the Bansees, Kate Bush, Stevie Nicks. Most nem azért, de hol vannak ma az ilyen nők? A Fleetwood Mac albumát, a Rumourst választom, és ráhelyezem a tűt. A jól ismert recsegés és sistergés után elindul a Second Hand News című szám.

Sosem leszek csinos, de egy részem azt kívánja, bárcsak olyan menő csaj lehetnék, mint Debbie Harry vagy Annie Lennox. Őszintén szólva, sosem rajongtam a Barbie babákért. Az jut eszembe, amit Ferdy mondott a kanapén – hogy a modelleknek nem kell Cukortündérnek lenniük.

Visszafekszem, és megpróbálok a dalszövegre és Stevie hangjára koncentrálni, a fejemben lármázó konzervzörgés helyett.

Legközelebb arra leszek figyelmes, hogy jön fel a nap, és lassan megvirrad. A repülők sorra érkeznek a Heathrow-ra. Nem emlékszem arra, hogy mikor aludtam el. El sem jutottam az A oldal végéig.

Szeretem a londoni napsütést. Lekerülnek a nyakkendők, felkerülnek a ronda flip-flop papucsok, és mindenki elindul a legközelebbi zöld felületre, attól tartva, hogy ez a legeslegutolsó alkalom, hogy kisüt a nap az életben. Laureléknél lógunk, mert nekik van a legnagyobb hátsó kertjük. Az apja folyton barnára van sülve, egy kiköpött konzervatív munkás, aki az építőiparban dolgozik, és a Battersea Park egyik legszebb részén laknak.

Most, hogy a vizsgákon túl vagyunk, Ferdy bevállalt pár pluszműszakot a Starbucksban, de azt mondta, később majd csatlakozik hozzánk. Laurelnek van egy kis hangszórója a telefonjához, úgyhogy most az ő meglehetősen furcsa zenei ízléssel összeállított lejátszási listáját hallgatjuk. Meghalnék Laurenért, meg minden, de túlságosan odavan Ed Sheeranért.

– Na, gyerünk! – mondja Sabah, kikukkantva a napszemüvege mögül. – Mutasd, hogy tudsz vonulni!

– Most komoly?

– Nem hiszem el, hogy egy pár Louboutin cipővel küldtek haza – jegyzi meg Laurel, miközben harmincas faktorú fényvédőt fúj magára. – Ki csinál ilyet? Annyira menő!

– Nagyon jól áll ehhez az összeállításhoz – jelentem ki az izzadt lábamra mutatva, amin ott a lakkbőr tűsarkú. Egy levágott szárú nacit viselek, meg egy pólót, amin Rainbow Dash póni feszít. Rohadt menő.

– A kerti járda lehet a kifutód! – magyarázza Sabah. Aznap egy csinos, baracksárga hidzsábot vett fel egy egyszerű, krémszínű toppal meg szoknyával. Mindig iszonyú jól néz ki, az Instája pedig (@londonihidzsábcsaj) elég jól pörög. Fogalmazzunk úgy, hogy több követője van, mint nekem, Laurelnek, Ferdynek és Robinnak együttvéve.

– Ne röhögjetek! – szólok rájuk. A járdakövön sokkal nehezebb sétálni, mint a Prestige irodai szőnyegén. Mereven és darabosan mozgok, ahogy igyekszem végigcsámpázni az út másik végébe. Nem tudom elhessegetni a fejemből azt a képet, hogy díszlépésben parádézok. Próbálom elegánsan csinálni, és mikor csípőre tett kézzel megállok a jakuzzi előtt, pózolok is egyet, majd megfordulok és visszasétálok.

– Na?

Sabah és Laurel egymásra néznek.

– Basszus, ennyire szar volt?

– Nem! – feleli Laurel. – Csak olyan…

– Azt akarja mondani, hogy nem szoktunk hozzá a látványhoz, hogy magas sarkúban vagy, bébi – vág a szavába gyorsan Sabah.

– Ja. Pont ezt akartam mondani. Plusz: milyen rohadt hosszú a lábad, baszki! Nem is gondoltam!

– Azért, mert általában nem öltözöm ribancnak! – A türkizkék égbolt felé emelem a lábam. – Segítenétek, léci? Úgy nézek ki benne, mint egy hülye picsa! – kiabálom.