Borítószöveg

A Walesben élő Lucia ügyvédként éjt nappallá téve dolgozik, s arra számít, hogy hamarosan előléptetik. Előtte azonban szeretné kicsit kipihenni magát, ezért Dél-Olaszországba utazik a nagyszüleihez, ahol a verőfényes napsütésben a citromfák árnyékában lazíthat és élvezheti nagymamája ínycsiklandóan finom főztjét.

A nagyszülei házában azonban hideg zuhanyként éri a hír, hogy a nagyapja nyugdíjba megy, s megválik a családi pizzériától. És ha ez nem lenne elég, kiderül, hogy az éttermet nem más, mint Lucia majdnem exférje, Giacomo veszi át.

A baj persze sosem jár egyedül: Lucia otthonról is rossz híreket kap, és arra kényszerül, hogy átértékelje egész addigi életét. Ő maga sem tudja, mit is akar valójában: visszatérni Walesbe, vagy éppen ellenkezőleg: Olaszországban maradni, folytatni a családi hagyományt, megvalósítani az álmait és rendezni a kapcsolatát Giacomóval?

Fordította

Frei-Kovács Judit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jo Thomas: Chasing the Italian Dream

First published in Great Britain in 2021 by Corgi

an imprint of Transworld Publishers

Copyright © Jo Thomas 2021

Hungarian translation © 2022 Frei-Kovács Judit

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítóillusztráció © Harry Goldhawk

Művészeti vezető Marianne Issa El Khoury/TW

ISBN 978-963-604-113-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Az én kis zsémbesemnek, aki mindig
valóra váltja az elképzeléseit!
Köszönöm a kalandot. Örök szeretettel.

Előszó

– A francba! A francba! – Úgy gépelek, mintha lángolna a billentyűzet.

Odakintről hallom, hogy a taxi motorja türelmetlenül duruzsol. Vagy húsz perce vár, és már amikor megrendeltem, tudtam, hogy az utolsó percben érek ki a reptérre.

Még elolvasok egy e-mailt, bekapcsolom az out-of-office üzenetet, becsukom a laptopot, belecsúsztatom a tokjába, majd a nagy válltáskámba. Felkapom a bőröndömet, amely egész nap az íróasztalom mellett állt – igazán türelmes társaság – az indulásra várva.

– Ó, Luce! Máris indulsz?

Görcsbe rándul a gyomrom.

A főnököm, Anthony Gwyn-Jones bukkan elő üvegfalú irodájából.

Új, ifjú kollégám, Jasper, akinek az íróasztala közvetlenül az enyém mellett áll, felnéz a gépről, mintha megzavartuk volna a munkában, de tudom, hogy már jó ideje az órát nézegeti. Mindennap úgy intézi, hogy ő legyen az utolsó, aki elmegy, és szereti, ha ennek Anthony is szemtanúja, de az, hogy valaki sokáig dolgozik, illetve hogy tényleg el is végzi a feladatát, két külön dolog. Remélhetően egy nap ő is rájön erre.

– Mindent befejeztem – mondom. Kissé nehezen kapok levegőt. – És igen, elmegyek. El kell érnem a gépemet. Az éves szabadságom, emlékszel?

– Ó, igen, persze – bólint Anthony. – Irány Olaszország! Vissza a szülőföldre. – A főnököm felnevet, az arca kipirult. Talán a hosszúra nyúlt üzleti ebédhez járt egy-két pohár bor is.

Jasper is csatlakozik a beszélgetéshez, vidáman mosolyog. Ám Jasper tekintete soha nem tükrözi a mosolyát. Tíz évvel fiatalabb nálam, mindig makulátlan a külseje, és eltökélte, hogy előrelép a ranglétrán. Ám ennek még nem érkezett el az ideje. Most nem ő van soron, hanem én. Ez a kinevezés sokat váratott magára.

– Nos, valójában nem vagyok olasz. Walesben nőttem fel – magyarázom Anthonynak vagy századszor.

– Igen, de olyan névvel, hogy Rossi, csakis olasz lehetsz.

– Mindegy is – hagyom annyiban –, megírtam a dokumentumot, amit kértél. – Félbe kell szakítanom, mielőtt újra kérdezősködni kezd a családom felől, és részletesen be kell számolnom róla, hogy a nagyszüleim egy Nápoly melletti kisvárosból költöztek Walesbe, de később visszamentek, hogy átvegyék a családi éttermet. A szüleim itt maradtak, hogy felneveljenek engem meg a bátyámat. És nem szándékozom elmagyarázni, hogy a teljes vezetéknevem Rossi-Llewellyn, mert miután édesapám meghalt, megkaptam a nevelőapám nevét. Ugyanis erre már tényleg nem jut idő.

A bőröndömet magam után húzva elindulok az ajtó felé.

– Máris? Ez gyors volt.

– El kell érnem a gépemet. És már vár a taxi – felelem olyan türelmesen, ahogy csak telik tőlem, de érzem, hogy kezd felmenni a pumpa.

– Igen, persze. Az előbb küldtem neked egy e-mailt, de majd Jasper elintézi.

Egy pillanatra elbizonytalanodom.

– Nos, a reptéren ránézhetek.

– Nem, dehogy! – int Anthony. – Menj csak, élvezd a pihenést! Igazán megérdemled.

Jasper elvigyorodik.

– Megoldom. Érezd jól magad! – Van valami nyugtalanító abban, ahogy ezt mondja, mintha először hagynám bébiszitterre a gyerekeimet. Nem mintha lennének gyerekeim. Még nem sikerült belezsúfolnom az életembe, amit teljesen kitölt a munkám, hiszen üzleti jogászként dolgozom egyszerre két nagy cégnél, Cardiffban és Londonban, így meg kell osztanom az időmet a kettő között.

– Menj, menj! – hesseget Anthony az ajtó felé. – Érezd jól magad!

– Érezd jól magad! – ismétli Jasper.

Szívem szerint visszafordulnék, leülnék az asztalomhoz, és újra bekapcsolnám a számítógépet.

– Luce! – A recepciós kilép a pultja mögül. – A taxisofőr azt mondja, van egy másik fuvarja, ha nem mész.

– Már megy! – Jasper felpattan az asztalától, kiveszi a kezemből a bőrönd fogantyúját, az ajtóhoz kísér, kinyitja előttem, majd kitessékel a felhős augusztusi délutánba. Talán nem is olyan rémes fickó. Fáradt vagyok. Szükségem van egy kis pihenésre. Sokat dolgoztam, hogy mindent időre befejezzek, mire elérkezik a szabadság ideje.

– És most tedd szépen azt, amit a főnököd mond! Menj, és kapcsolódj ki! – adja ki az utasítást Jasper, miközben beülök a taxi hátsó ülésére. – Köszönjük, uram! Hajtson, ahogy csak tud! Ezért szép borravalót kap majd.

Ingerült vagyok. Én is képes vagyok beszélni a taxisofőrrel.

– A reptérre megyünk, ugye? – kérdezi a sofőr.

– Legyen szíves! – próbálok finomítani a hangnemen. – A lehető leggyorsabban – teszem hozzá, de a szavaim belevesznek a forgalom zajába.

Valóban vaskos borravalót adok, kirántom a bőröndöt a hátsó ülésről, és rohanni kezdek a lift felé, lehúzom a karkötőimet, és előveszem a tokjából az iPadet. Amikor a biztonsági kapuhoz érek, belehajítom a műanyag dobozba a cipőmet meg a többi holmit, aztán elkérem a másik oldalon, és futni kezdek az indulási kapu felé. Mint mindig, ezúttal is átkozom magam, amiért nem kocogok rendszeresen, mert akkor talán nem érezném úgy, mintha a fenekem két pattogó labda volna egy hálós bevásárlószatyorban, miközben szedem a lábam.

Éppen idejében érek a sor végére. Vöröslik az arcom, ömlik rólam a víz, és nem kapok levegőt. Belebújok a cipőmbe, és felegyenesedem.

A légikisasszony rám mosolyog.

– Ezt aztán kiszámolta! – mondja, míg bemutatom a beszállókártyát a telefonomon, és megpróbálom összeszedni magam.

Megtalálom az ülésemet, felteszem a bőröndöt a fejem fölötti csomagtartóba, és várom, hogy a mellettem ülő beengedjen. Megköszönöm neki, és leülök. A pasas elterpeszkedik, a lába hozzáér az enyémhez. Jelentőségteljesen a lábára nézek, majd rosszallóan ráemelem a tekintetemet. Fészkelődni kezd, és arrébb húzza a lábát. Veszek egy mély lélegzetet, előhúzom a telefonomat, hogy megnézzem az üzeneteimet. Sikerült! Megírtam a beszámolót, és elértem a gépet. Elmosolyodom magamban. Megcsináltam!

Most már nincs más tennivalóm, mint hátradőlni és várni. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy megkapjam ezt a kinevezést. És ha sikerül, minden megváltozik. Megkeresem a telefonon a fényképet a lakásról, amelyre ajánlatot tettem, és mosolyogva nézem. Egy saját otthon. Végre. Tökéletesen illik hozzám. Egy konyha, ahol kényelmesen főzhetek, pihenhetek, és beszélgethetek a barátaimmal meg a családommal. Végignézek a vadonatúj épület letisztult vonalain. Főként a konyhában és az étkezőben gyönyörködöm. Elképzelem a csillogó-villogó kávéfőzőt meg a népes vacsorákat a sok vendéggel…

– Kérem, kapcsolják ki a telefonokat! – szólal meg éles hangon az utaskísérő. Szót fogadok, és a táskába teszem a telefont.

Hátradöntöm a fejemet, lehunyom a szemem, és összeszámolom, kit hívok majd meg az első vacsorámra. Természetesen anyát és a nevelőapámat. A bátyámat meg a családját, bár ő mindig nagyon elfoglalt az üzlet miatt – medenceburkolással foglalkozik –, így mostanában alig találkozunk. Ki jöhetne még? A főnököm és a felesége? Jasper nem. Na, jó, talán Jasper is. Tarthatnék egy lakásavató bulit is, megkereshetnék néhány főiskolai barátot, akivel megszakadt a kapcsolatom.

A gép gurulni kezd a felszállópályán, és én másra sem tudok gondolni, mint a konyhára az új lakásban, ahol szép rendben sorakoznak a szakácskönyveim, és ezúttal jut is rá idő, hogy használjam őket. Eltökéltem, hogy ha megkapom a kinevezést, több időt szánok magamra ahelyett, hogy a sajátomon kívül a társaim munkáját is én végezném el. Minden megváltozik, gondoskodom róla, hogy így legyen.

Amikor a levegőbe emelkedünk, a gondolataim Olaszország és a nagyszüleim konyhája felé kalandoznak. Vegyél egy nagy levegőt!, mondom magamban, és elmosolyodom…

Első fejezet

A paradicsomszósz jellegzetes illata már azelőtt utat talál az orromhoz, a fejemhez és a szívemhez, hogy megkóstolnám. Az orrom boldogan bizseregni kezd, a fejem gyakorlatilag beleszédül az örömbe, és a szívem úgy duzzad, hogy kis híján felrobban.

Nem sietem el. Egy kicsit elidőzöm, hogy kiélvezhessem az élményt, amellyel megajándékoz. Veszek egy mély lélegzetet, beszívom a gazdag, fokhagymás szósz és a borsos olívaolaj illatát, lehunyom a szemem, és hagyom, hogy a világom újra a helyére billenjen. Aztán kinyitom a szemem, és feltekerem a villára a jól ismert mártással leöntött tagliatelle tésztát. Bekapom, és olyan érzés, mintha hazatérnék, az otthon megnyugtató ölelésébe, amely minden évben rám vár.

– Úgy festesz, mint aki időtlen idők óta nem evett!

– Ó, nonna, nem erről van szó. Semmi sem fogható a te főztödhöz. – Igazat mondok. Soha nincs időm főzni. Fel se fogom igazán, hogy mit eszem. Csak bedobom a mikróba, és „Csing!”. Semmi sem olyan finom, mint ez.

Nonna leteszi a serpenyőt, amit épp törölget, odajön hozzám, és megcsókolja a fejem búbját.

– És semmi sem fogható az érzéshez, amikor az ember azoknak főzhet, akiket szeret. – Ragyog az arca, az állam alá dugja a mutatóujját, és finoman megemeli. És annak ellenére, hogy nemrégiben lettem harminchárom éves, újra gyereknek érzem magam, és ezt imádom.

– Fáradtnak tűnsz. Túl sokat dolgozol – közli, és elengedi az államat.

– Tudom, tudom. De megérte, ha megkapom ezt az előléptetést, nonna. Ezért dolgoztam. A főiskola óta arról álmodom, hogy bevesznek társnak. Imádok üzleti joggal foglalkozni. Jó érzés segíteni az embereknek, hogy beindítsák a vállalkozásukat, és megvalósítsák az álmaikat. Részese lenni a céljaiknak és az életnek, amit megteremtenek maguknak.

Bár ha jobban belegondolok, amikor annyit kell gürcölnöm, mint mostanában, már korántsem szeretem annyira a munkámat. De ha társ leszek, úgy érzem majd, minden percnyi kemény munka megérte. Vagy legalábbis úgy, hogy elismerik az erőfeszítéseimet. Éppen annyit áldoztam fel a magánéletemből, amennyit az ügyfeleim. Lemondtam a társas életről.

Újra megforgatom a villámat a tésztában, a számhoz emelem, és hagyom, hogy az ízek átjárjanak. Mintha újratanulnám, milyen érzés itthon lenni. Visszajöttem. Felsóhajtok, és elmosolyodom. Igen, visszajöttem.

– Nonno hol van? Azt hittem, itthon lesz, és pihen. Mit mondott az orvos? Szabad egyáltalán sürögnie-forognia?

Nonna tesz még egy kis kenyeret az előttem lévő kosárkába, majd újratölti a poharamat vörösborral. Ugyannál az asztalnál ülök, ahol gyerekkorom összes nyarán. Nem számít, hányan vagyunk, ez a ház mindenkit befogad. Nem valami elegáns konyha, amióta az eszemet tudom, ez a csempe borítja a falakat, ugyanaz a kopott konyhapult a hatalmas üveg olívaolajjal, ami nonno néhány hektáros földjéről származik, ahol az olajfáit neveli, és ahol régen zöldségeket termelt. Vasárnaponként gyakran kimentünk az olajfaligetbe piknikezni, vagy nonna főzött valamit a régi fornóban, a kültéri kemencében az olajfák és diófák között. Imádtam azokat a vasárnapokat. Olívabogyóból is van mindig egy nagy befőttesüveggel: amikor itt az aperitivo ideje, beleöntjük egy tálkába, és kiülünk az erkélyre, ami az utcára, a kávézóra és a szemközti lakásokra néz. Madarak csivitelnek a kalitkájukban az erkélyeken, és mosott ruhák lebegnek a lágy szélben, akár a büszke lobogók.

Az utcáról felhallatszik a lárma – gyerekek játszanak a késő délutáni napfényben, ahogyan annak idején mi is. A szülők hívják őket, hogy ideje bemenni, ők pedig könyörögnek, hogy maradhassanak még egy kicsit. Emlékszem, én is ellenkeztem, nem voltam hajlandó elfogadni, hogy eljött az este, amíg a nap nyugovóra nem tért. Azt is tudom, hogy a kamaszok összegyűlnek majd a téren a bocsapálya körül. És nonno zsörtölődik a szemét miatt, amit maguk után hagynak. Amikor én kamasz voltam, ugyanígy nem akartam, hogy véget érjen az este. Különösen akkor, amikor már barátom is volt. Azt akartam, hogy az örökkévalóságig tartson, és bizonyos értelemben így is volt, legalábbis évekig. De mindez mintha egy évezreddel ezelőtt történt volna. A fiatal felnőttek pedig beülnek a kávézókba a téren, kávézgatnak és beszélgetnek, amíg lassan enyhül a nappali hőség. Emlékszem, hogy mindig amolyan kétnyelvű üzletasszony szerettem volna lenni, aki az év egyik felét Londonban, a másikat itt tölti, így élvezheti mindkét kultúra előnyeit. Akkor még azt hittem, minden lehetséges. De aztán rájöttem, hogy ez korántsem ilyen egyszerű.

– Az étteremben van – feleli nonna, és elteszi a nagy serpenyőt, amely békésen várja majd, hogy másnap reggel ismét használják. Minden a helyén, ahogyan mindig. A serpenyők a nagy sütő mellett lógnak. Mellettük a csorba szélű agyagkorsó tele fakanalakkal és merőkanalakkal.

– Az étteremben? Mit keres ott? – A villám megáll a levegőben, szósz csöpög a tányérba.

– Ma este van néhány vendége. Nem akarta őket visszautasítani. Törzsvendégek. – Felnéz a faliórára, és látom, hogy aggódik.

– Egyél csak, egyél! – mondja, és megveregeti a vállamat.

Bekapom a tésztát, rágok, nyelek.

– De nem lenne szabad dolgoznia! Még csak egy hete jött ki a kórházból.

Nonna megvonja a vállát.

– Tudod, milyen a nagyapád. Az az étterem az élete. Gyűlölné, ha be kellene zárnia. Ráadásul már sokkal jobban van. Még bocsázik is!

– Bocce! – Látom magam előtt a nagyapámat ugyanazoknak a barátoknak a gyűrűjében, akikkel, mióta az eszemet tudom, együtt játszik. A nagy olajfa alatt a téren, melynek tövében a fémpad áll, az étterem keskeny, macskaköves utcájának bejáratánál. „Nonno pizzázója” – ez a felirat áll a nagy, kerek táblán, a régi kőfalon a fémkapu fölött, amely az étterem belső udvarába vezet. Szeret boccét játszani a téren a barátaival, és így szemmel tarthatja az üzletet is.

– Sikerült már megegyezniük a szabályokban? – kérdezem, és továbbra sem tudom abbahagyni a mosolygást.

– Nem – feleli nonna közönyös hangon. – Nem hinném, hogy erre bármikor is sor kerülne.

Bekapok egy újabb ínycsiklandó falatot.

– Lemegyek az étterembe, és segítek neki összetakarítani – motyogom.

Nonna abbahagyja, amit csinál, és egy pillanatra fátyolos tekintettel maga elé mered.

– Nonna! Minden rendben?

– Igen, igen. – A nagyanyám legyint a konyharuhával, és rám néz. – Te nagyon jó kislány vagy, Lucia. – A két tenyerébe fogja az arcomat, és megcsókol, ahogyan csak egy nagymama tud, színtiszta szeretettel, éppen elég ideig nyugtatja az ajkát a homlokomon ahhoz, hogy pontosan tudjam, mit érez. Ezek a csókok mindent elárulnak.

Iszom egy nagy kortyot a boromból.

– Ne siess! Fejezd csak be az evést! – adja ki az utasítást. – És van még, ha kérsz. – A régi tűzhelyen álló lábasra mutat, aztán felsóhajt. – Ez a tűzhely is öregszik, ahogyan én és nonno.

– Te nem vagy öreg, nonna. – Felnevetek, de van valami szomorúság a szemében. – Nem változol semmit. Így nem is öregszel. – Igazat mondok. Nem emlékszem rá, hogy bármikor is másnak láttam volna, mint most. Itt semmi sem változik, és éppen ezt szeretem benne annyira. Hogy olyan, amilyen.

Nonna felnevet, csak úgy rázkódik.

– De azért örülnék, ha lenne egy tűzhelyem, ami jobban működik!

Befejezem a tésztát, egy darabka ciabattával kitörlöm a tányért, megcsodálom az ismerős, kissé megfakult mintát, majd bekapom a kenyeret. Úgy jóllaktam, hogy alig tudok megmoccanni, és boldog vagyok, igazán boldog. Érzem, ahogy ellazul a vállam, és enyhül a feszültség a nyakamban.

– Indulok nonnóhoz – jelentem be. Felállok, és felemelem a tányért az asztalról.

Nonna elveszi tőlem.

– Örülni fog neked – jegyzi meg, majd visszafordul a mosogatóhoz, amely mellett talán az egész életét töltötte. – Csak óvatosan menj át a téren! Ezek a fiatalok néha nem bírnak magukkal. És nonnóval együtt gyere haza!

– Nem lesz semmi baj, nonna – nyugtatom meg, majd arcon csókolom, és fogom a táskámat.

Kilépek a lakásból, átvágok a kisváros főterén, a piazzán, majd tovább a belőle nyíló macskaköves utcán. A piazzát minden oldalról kőből készült boltívek határolják, melyek alatt emberek ücsörögnek, és a turistáknak szánt, jóval drágább éttermekben eszegetnek. Nem mintha Castel Madrisantéban nyüzsögnének a turisták, de azok, akik Nápolyba érkeznek, gyakran itt kötnek ki valamiféle vidéki idill reményében. Nos, lehet, hogy régebben vidéknek számított, de már korántsem az. Egyre többen költöznek ki Nápolyból, így ez a hely is olyan sűrűn lakott kisváros lett, ahol a főtér körül gomba módra szaporodnak az apartmanházak. Manapság a boltíves teraszok fölötti ingatlanok jelentős összegekért kelnek el, általában nagyvárosi emberek veszik meg, akik itt töltik a hétvégéket.

– Nonno! – kiáltom, amikor kinyitom az étterem előtti udvar kapuját. Ezt a látványt soha nem fogom megunni, a pergola alatti citromfákkal meg az apró fényfüzérekkel. A belső udvarban, oldalt, terrakottapadlós, fedett terasz, melynek agyagcserepes tetejét fehérre meszelt oszlopok tartják. Megpillantom a nagyapámat. Két üres tányért tart a kezében, és a vendégekkel beszélget. Gyertyák égnek az asztalokon, narancsszínű ragyogásba vonva a teraszt. Citrusillat terjeng egy kis füsttel keveredve. Nonno felnéz, és felragyog az arca. Most egyedül dolgozik, mert csak annál az asztalnál ülnek vendégek. Minden nyugalmat áraszt.

– Lucia! – kiáltja. – Emlékeztek az unokámra? – kérdezi izgatottan az ülő házaspártól, és a szabad karját kitárja felém.

– Sì, a walesi unokád! Hát persze! – Odafordulnak hozzám, és rám mosolyognak.

– Ciao, Lucia! Rég láttunk. Jól megnőttél!

Azon töprengek, mit is mondhatnék erre. Elvégre harminchárom éves vagyok. Vagy talán arra gondolnak, hogy meghíztam?

– Ciao, ciao! – köszönök, és rájuk mosolygok. Jó érzés újra olaszul beszélni.

– Gyere ide, hadd nézzelek meg! Gyere csak, öleld meg nonnót! – A nagyapám megfordul, leteszi a tányérokat egy üres asztalra, én meg futásnak eredek a terasz felé, mintha megint tizenkét éves volnék. Átölel, én pedig lehunyom a szemem, és belélegzem a séfkabátjából áradó fafüst illatát.

– Fáradtnak tűnsz – szólalunk meg egyszerre, miután végigmérjük egymást, és mindketten felnevetünk.

– Jól vagyok – feleljük ismét együtt, mire a vendégek is velünk nevetnek.

– Segíteni jöttem. Te ülj csak le! Majd én elpakolok.

A nagyapám szólásra nyitja a száját, hogy tiltakozzon.

– Ülj le hozzánk, Enzo! – mondják a vendégei, és megkínálják egy pohár borral.

– Nos… – Nonno rám néz, és tudom, hogy kísértésbe esett.

– Va bene, nonno! Tudom, minek hol a helye, hacsak nem alakítottál át mindent, amíg távol voltam.

A nagyapám felhorkan.

– Nos, jó sokáig elvoltál. Túl sokáig – korhol, a mutatóujját rázva. – Egy egész évig.

– Tudom, tudom, de most már itt vagyok. Siediti! Ülj csak le! – A vállára teszem a kezemet, és gyengéden lenyomom a székre.

– De úgy látom, semmi nem változott. – Nonno rám mosolyog, apró ráncok bukkannak elő a szeme körül a kerek arcán. A haja szinte már hófehér.

– Bene! És most maradj is ott! – mondom.

– Na, jó, egy kicsit, és csak egy kevéske bort! – adja be a derekát a nagyapám, és felemeli a poharát.

– Ööö… Szabad innod? Megengedte az orvos? – kérdezem kissé aggódva.

– Lucia! Most Olaszországban vagy, nem Walesben! – emlékeztet nonno, miközben a vendégei megtöltik a poharát, majd gratulálnak a mesés pizzájához.

Fogom a tányérokat, és belépek a hűvös, meszelt falú étterembe. Az asztalokon piros-fehér kockás asztalterítő, és csak néhány lámpa ég. A falakon megpillantom a nonnóról és az apjáról készült fényképeket: pizzasütő lapáttal vagy tányérokkal a kezükben az udvaron állnak a régi forno előtt, amely már rég nyugdíjba vonult.

Ahogyan gyerekkoromban, a hátsómmal belököm az asztalok és a magas, sötét fapult közötti lengőajtót, és belépek a konyhába. Megcsap a fatüzelésű kemencéből áradó forróság, a hasábok izzanak nagy, kerek bendőjében. És megpillantom a húst is, amit a nagyapám beletett, hogy éjszakára se vesszen kárba a melege. Egy darab porchetta, lassan sült császárhús, nyilván a holnapi pizzakülönlegességhez kell. A ropogós bőr illata, a fokhagyma és a rozmaring azokra a vasárnapokra emlékeztet, amelyeket nem az olajfaligetben töltöttünk. A vasárnapi ebédekre, amikor éppen ilyen lassú tűzön sült hús került az asztalra. Vasárnap mindig összegyűlt a család, Olaszországban és Walesben egyaránt.

Elmosogatom a tányérokat, és összetakarítok a konyhában, majd leoltom a villanyt. Amikor visszaérek a teraszra, a vendégek éppen jó éjszakát kívánnak nonnónak, és megköszönik a csodálatos vacsorát. Nonno kikíséri őket, integet, majd behúzza a reteszt a kapun.

– Rendben, és most ideje hazamennünk – jegyzem meg. – Nonna aggódik miattad. Nem szabad ennyit dolgoznod.

– Tudom, tudom. De most siediti! Ülj le! – Visszamegyünk a teraszra, az asztalra mutat, ahol még pislákol a gyertya, és az üres poharak türelmesen várakoznak. – Hadd legyek kicsit kettesben az unokámmal! – Eltűnik a sötét étteremben, majd visszatér két tiszta pohárral meg egy üveg grappával. – Így ni! – Mindkettőnknek tölt, és felemeli a poharát.

– Mit szólnál egy kis gelatóhoz? Egy adag gelatónak mindig jut hely a pocakodban. Van egy új íz, szeretném, ha megkóstolnád.

– Új íz?

Nonno bólint.

– Látod? Azért bizonyos dolgok még itt is változhatnak – jegyzi meg nevetve, majd köhögni kezd.

– Talán majd holnap, nonno. – Belekortyolok az égető, tiszta folyadékba, és könnybe lábad a szemem. Csendesen ücsörgünk, a gondolatainkba mélyedve, hallgatjuk a piazzán beszélgető fiatalokat.

– Szóval mi lesz a holnapi különleges ajánlat? Csak nem porchetta?

– De igen. Gombával.

– Sertéshús és gomba. Csak nem erdei gomba fehérborban sütve, hogy egy kicsit megbolondítsd, finom fontina sajttal? – Eszembe jut a félkemény, diós, tehéntejből készült sajt, amely eredetileg az Alpokból származik, de nonnónak van egy barátja, aki hasonló jellegűt készít itt, nálunk. Nonno éttermében minden helyi termékekből készül.

A nagyapám ismét bólint, és szélesen elmosolyodik.

– Az egyik híres különlegességed – teszem hozzá, és összefut a nyál a számban, pedig dugig vagyok nagyanyám tésztájával. Ez a család mindig nagy figyelmet fordít az ételekre, és innen tudom, hogy olasz vagyok. Bármi történjék is, nagyapám fejében mindig az jár, hogy mi lesz a következő étel. Ahogyan az enyémben is. És ilyenkor azt kívánom, bárcsak több időm maradna otthon is áldozni ennek a kedvtelésnek.

Ha megkapom a kinevezést, és beköltözöm az új lakásba, birtokba vehetem a csodálatos konyhát, és többet fogok főzni. Nagyon sokat dolgoztam ezért az elismerésért. Ügyeltem rá, hogy Anthony Gwyn-Jones pontosan tudja, mennyire akarom, és emiatt minden más háttérbe szorult. Többnyire a számítógép előtt ülve ettem, és már nem is emlékszem, mikor nyitottam ki utoljára a hűtőt, hogy mérlegeljem, mit válasszak. Ha előléptetnek, és beköltözöm az új lakásba, mindennap főzök majd.

– Nagyon jó, hogy itt vagy, Lucia. – Nonno elmosolyodik, és elnéz az udvar felé. – Melegek az esték, talán túl melegek.

– Mint ilyentájt mindig, nonno. Ilyenkor szoktam jönni.

Így igaz. Minden évben ilyenkor, augusztus elején utazom Olaszországba két hétre.

– Jó itt lenni, nonno. Semplicemente bellissimo – jelentem ki, és elönt az elégedettség érzése.

Nagyapám elmosolyodik.

– Casa dolce casa. Otthon, édes otthon.

Ücsörgünk a sötétedő udvaron, a kapu körvonalait és mögötte a szűk utcában emelkedő épületeket nézem. Minden olyan, mint mindig. Jó itt lenni.

Második fejezet

Arra ébredek, hogy valaki hangosan, szívből énekel. Elmosolyodom. Nem madárfütty. Opera az alattunk lévő kávézóból. Angelo, a pincér operaénekesnek tanult, de most ő üzemelteti a szülei kávézóját. Minden reggel énekel. Ebből tudom, hogy visszatértem.

Úgy érzem, mintha a matrac magába szippantana, de lehúzom magamról a vékony takarót, a hűvös, csempézett padlón odasietek az ablakhoz, kitárom a zsalugátereket, és élvezem, ahogy a reggeli nap megmelengeti a bőrömet. A telefonomért nyúlok, de meggondolom magam, mosolyogva hallgatom a dalt, nézem a szemközti ház sárgára festett falát, figyelem az ébredező város hangjait.

Az alattam lévő erkélyről ínycsiklandó kávéillat szállingózik felfelé.

– Buon giorno! – Nonna ruhát tereget az erkélyen kifeszített szárítókötélre.

– Buon giorno! – válaszolok. – Caffè! Nekem is tölts! Mindjárt lemegyek.

– Lucia! De jó újra látni téged! – Angelo felpillant az egyik asztal mellől.

– Ciao, Angelo! Hogy vagy? Még mindig énekelsz?

– Örökké! – feleli, és ismét dalra fakad.

Felkapok egy pólót meg egy sortot, és keresni kezdem a telefontöltőmet. Nem találom sehol, sem a bőröndben, sem a táskámban. A homlokomra csapok. A nagy sietségben biztosan az irodában hagytam az íróasztalon. Majd később intézkedem. Tudom, hogy hétfő előtt úgysem derül ki semmi a kinevezésről. Jelen pillanatban csak arra vágyom, hogy a napfényben ücsöröghessek a kávém társaságában. Az ágy mellett hagyom a telefont, és lemegyek. Kimerült agyam és testem nonna kávéja után sóvárog. Pontosan erre a két hétre van szükségem. Nagyon örülök, hogy eljöttem. Így a saját szememmel láthatom, hogy nagyapa jól van. Jól döntöttem, hogy nem halasztottam el az utazást csak azért, mert az előléptetést éppen a jövő héten jelentik be. Anthony azt mondta, nem jelent semmit, hogy nem vagyok jelen, és ragaszkodott hozzá, hogy kivegyem a kéthetes szabadságomat.

– Gyere, ülj le, és mesélj egy kicsit a walesi életről! – mondja nonna, miután megpuszilom őt és nonnót. Leülök, és hagyom, hogy a nap tegye a dolgát, és ellazítson. A fény felé tartom az arcomat, és érzem, hogy a vállam elernyed.

– Hogy megy a munka? – érdeklődik nonno.

– Valójában csak az érdekli, találtál-e már egy rendes fiatalembert – jegyzi meg nonna, és felnevet.

Nekem is nevethetnékem támad. Valahányszor beszélek velük, ez az egyik első kérdésük, és hiába próbálják becsomagolni vagy halogatni, valahogy mindig kikívánkozik belőlük.

– Nincs barátom. Semmi komoly. – Valójában egyáltalán semmi, de ezt nem árulom el. – Sajnos nincs elég időm. Talán majd most, ha bevesznek társnak. – Eszembe jut a telefonom. Vennem kell egy töltőt. De miután tegnap este üzenetet váltottam anyával, hogy megnyugtassam, rendben megérkeztem, megígértette velem, hogy kikapcsolom, és legalább hétfőig nem nézem meg, hogy legyen néhány nyugodt napom. És pontosan ez a tervem. Eltölteni néhány nyugodt napot.

– Ma szívesen bemegyek veled az étterembe segíteni – mondom, miközben nonna letesz elém egy kosár kenyeret, egy kis vajat meg egy üveg házi készítésű narancslekvárt.

– Az jó lenne. – Nonno elmosolyodik. Feltűnik, hogy ma is ugyanolyan fáradtnak látszik, mint tegnap. – De csak, ha van kedved. Ne felejtsd el, hogy nyaralsz!

Az illata megüti az orromat, mielőtt az étel az asztalra kerülne.

– Sfogliatelle! – kiáltom. – A kedvencem!

– Éppen ezért küldtem el érte nonnót már kora reggel. És most egyél! – adja ki az utasítást nonna.

Veszek egyet a leveles tésztából készült, kagyló alakú péksüteményből.

– Ha szeretnél, akár itthon is maradhatsz pihenni – ajánlom a nagyapámnak, majd beleharapok az édességbe, és megízlelem a krémes ricottatölteléket. Mennyei! – Ez úgy hiányzik! – állapítom meg, majd közelebb húzom a csészét a sűrű feketekávéval, amit nonna töltött nekem. – Oooolyan jó újra itt lenni!

Nonno kuncogni kezd.

– Szóval ma este itt maradnál, én meg dolgozom az étteremben – magyarázom a nagyapámnak, aki mosolyogva figyel.

– Kedves elképzelés, de a konyhában a helyem, hogy kiszolgálhassam a vendégeimet.

– Nonno, én is el tudom intézni. Amióta az eszemet tudom, ott lebzselek a konyhában, és figyelem, ahogy a pizzát sütöd. Miért nem engeded, hogy ma átvegyem a stafétabotot? Bocsázhatnál a barátaiddal. – Ismét harapok a finomságból. Morzsák hullanak az ölembe, a tányéromba és az asztalra.

– Igazán kedves tőled. Ha van kedved segíteni, és biztos vagy benne, hogy semmit sem csinálnál szívesebben, nagyon örülnék, ha velem tartanál.

– Persze hogy szívesen segítek. Mi mást csinálnék? – Elmosolyodom. – Biztos nem szeretnéd, hogy kinyissak helyetted?

A nagyapám megrázza a fejét.

Nonna visszamegy a konyhába.

– Bárcsak itt lettem volna, amikor a kórházban voltál! – jegyzem meg, amikor végiggondolom, milyen nehéz lehetett megoldani az elmúlt néhány hetet.

– Semmi gond. Egy időre bezártam. – Megvonja a vállát.

Nonno soha nem zár be, és tudom, hogy emiatt rémesen érezte magát.

– Bárcsak segíthettem volna!

– De most itt vagy, és csak ez számít. – Megveregeti a karomat.

A konyhából paradicsomillat száll felénk, és tudom, hogy nonna korán felkelt – túl korán –, hogy elkészítse a családnak az ebédet.

– És a bátyád jól van? A héten beszéltem vele – kérdi nonno, de nem néz a szemembe.

– Jól van. Bár őszintén szólva nem gyakran találkozunk. Tudod, hogy megy ez. Neki ott van a vállalkozása meg a családja. – Arra gondolok, ha visszamegyek, tényleg több időt tölthetnénk együtt. Ha meglesz az új lakás, meghívom őket. Lehetnének az első vacsoravendégeim.

Nonno elgondolkodva bólint, mintha gondolatban messze járna.

– Biztos vagyok benne, hogy ő is hamarosan meglátogat bennünket – szólal meg végül. – Jó lenne, ha megint mindannyian együtt lehetnénk.

– Annak én is örülnék. – Remélem, hogy a kinevezés után könnyebben tudom majd tervezni a munkámat, és nem vállalom magamra Anthonyét is, esetleg egy-két nap otthonról is dolgozhatnék… – Talán legközelebb hosszabb ideig maradok. Innen is dolgozhatnék. Mások is így csinálják. Távmunka. – Az előléptetés után talán ezt is megtehetem. Hiszen csak egy laptop meg egy telefon kell hozzá. Megint elfog az izgalom a kinevezés miatt, ami gyökeresen megváltoztatja majd az életemet.

Nonno mereven áll.

– Bemegyek az étterembe. – Felkapom a csészémet, hogy felhörpintsem a kávét, és vele tarthassak.

– Ülj le, és élvezd a reggelit meg a napsütést! Ne kapkodj! Itt nem a nagyvárosi ügyvédek órája szerint megy az idő. Segíts a nagyanyádnak! És ha kész vagy, az étteremben találkozunk. Segíthetsz begyúrni a pizzatésztát holnapra.

– Come sempre! Ahogyan mindig.

– Ahogyan mindig – ismétli meg mosolyogva nagyapám.

Pontosan úgy fest, mint mindig, de ez a merevség és a fáradtság eddig nem volt rá jellemző. A lehető legtöbbet kell segítenem, amíg itt vagyok, hogy mire elmegyek, visszanyerje régi, lendületes önmagát.

– Ne aggódj, nonno! Azért vagyok itt, hogy segítsek. Egy szempillantás alatt újra a régi leszel. Az étterem észre sem veszi, hogy ki nyitotta ki. Minden éppen olyan lesz, amilyen volt.

A nagyapám újra elmosolyodik.

– Az étteremben találkozunk, Lucia. Van valami, amit szeretnék megbeszélni veled. – Hirtelen érzem, hogy valami komoly dologról van szó.

Körülnézek, nonnát keresem.

– Ha-ha! – próbálom tréfával elütni a dolgot. – Rendben, hacsak nem akarsz előhozakodni valami őrültséggel, például azzal, hogy nyugdíjba mész! – Hangosan felnevetek, és várom, hogy nonno csatlakozzon. De nem így történik. – Nonno? – Kétségbeesetten az ajtóban álló nagyanyámra nézek. De ő sem nevet.

Nonno bólint.

– Itt az ideje, Lucia. Itt az ideje nyugdíjba vonulni.

És ekkor az egész világom kibillen a tengelyéből.

Harmadik fejezet

– Nyugdíjba mész?! – Lisztes kézzel járkálok az étterem konyhájában. – Te? Nyugdíjba?

– Tessék tovább dagasztani! – figyelmeztet nonno. – Ne hagyd magára a tésztát! – Folytatja a munkát, mindent ugyanúgy csinál, ahogyan éveken át láttam, minden tésztagolyót ugyanúgy formáz meg.

– Itt az ideje, édesem – mondja el újra, de nem néz fel. Nonno még mindig használ bizonyos walesi kifejezéseket, bár már legalább harminc éve nem ott él, és még csak látogatóban sem járt arrafelé.

– De nonno! Az orvos azt mondta, jól vagy. Kicsit több pihenés… – Megformázom a tésztagolyót, aztán ismét ránézek.

– Óvatosan azzal a tésztával! – szól a nagyapám. – Kezdd szépen újra! Tisztelettel kell bánni vele. Határozottan, de egyenletesen.

A tésztát hosszú rúdra nyújtja, majd darabokra vágja. Most már nincs egyéb dolgunk, mint kis labdákat gyúrni belőle, és félretenni, hogy pihenhessen. Amit én jelen pillanatban egyáltalán nem tudnék.

– De nonno!

– Tudom, tudom. – A nagyapám feltartja lisztes kezét. – Soha nem gondoltuk volna, hogy egyszer ez a nap is eljön. De – rám néz – elérkezett az idő. – Könnybe lábad a szeme, ahogyan az enyém is.

– Nem tudnál több embert felvenni, hogy segítsenek? – kérdezem, és újra meggyúrom a tésztát előbb a kezemben, majd a kopott, repedezett pulton, ahogyan éveken át csináltam azóta, hogy felálltam egy székre nonno mellé, és kaptam egy darabka tésztát, hogy elkészíthessem az első apró pizzámat. Emlékszem, milyen boldog voltam, miközben lestem, ahogy sül, aztán megettem a formátlan tésztát, ami gazdagon meg volt rakva az összes feltéttel, amit szerettem: nonna paradicsomszószával, sajttal és sonkával. De ananászról szó sem lehetett. Ha nonno a konyhában volt, meg sem említhettük azt a szót, hogy ananász. Elmosolyodom az emléktől.

– Kinyújtod, megnyomod, kinyújtod, megnyomod – mondja, mintha még zöldfülű volnék, és tudom, hogy csak próbálja kordában tartani a gondolatait, ahogyan az enyémeket is.

Az előttünk fekvő tésztagolyókra összpontosítunk.

– Tisztázzuk a dolgot! – mondom lassan, miközben a tenyerem tövével újra meg újra kinyújtom és megnyomom a tésztát. – Nyugdíjba akarsz menni? Úgy értem, talán az orvos tanácsolta?

Nonno megrázza a fejét.

– Te akarod így?

Bólint.

– Igen – erősíti meg. – Itt az ideje.

Veszek egy mély lélegzetet, és ahogy a döbbenet kezd elpárologni, felfogom, hogy nagyon is logikus, amit mond. Csak én még nem vettem észre, hogy a nagyszüleim kezdenek megöregedni. Korábban egyszer sem tűnt fel. Mindig kortalannak láttam őket. Talán nonnának több a deres hajszála, nonnónak pedig a fehér, de különben semmit sem változtak.

– Biztos vagy benne, hogy nem csak több pihenésre van szükséged? Talán túl hamar kezdtél újra dolgozni. – Remélem, hogy valóban csak ez a gond.

A nagyapám megrázza a fejét.

– Ideje másra hagynom az éttermet – magyarázza szomorúan, de eltökélten. – Öregszem, és bármennyire utálom bevallani, egyre nehezebben bírom. Szeretném átadni valakinek a szellemiségét, amíg még élek, és látom, ahogy virágzik.

– De nem akarod eladni, ugye? – Abbahagyom a gyúrást. Meg sem fordult a fejemben, hogy nonno egyszer talán eladja az éttermét.

A nagyapám is abbahagyja a gyúrást.

– Remélem, nem, édesem. Nagyon remélem, hogy erre nem kerül sor. Talán sikerül átadnom olyasvalakinek, aki valóban örülne neki – mondja, és biztatóan elmosolyodik. – Valakinek, aki ezt akarja, és folytatja, amit én csináltam, és amit a dédapád csinált előttem.

– Nos, ez legalább némi vigaszt jelent. – Csendben folytatjuk a munkát, amíg elfogy az összes tészta.

Nonno egymás mellé helyezi a megformázott golyókat a lisztezett munkalapon, és továbbra sem néz a szemembe, amikor folytatja:

– A héten felhívtam a bátyádat. – Még mindig háttal áll nekem, büszkén igazgatja a gondosan sorakozó labdácskákat, hogy legyen elegendő helyük megkelni, amikor beteszi a hűtőkamrába.

– És? – kérdezem türelmetlenül. – Gondolkodik rajta?

Nagyapa megrázza a fejét.

– Már így is nagyon elfoglalt az üzlet meg a család miatt. És valójában soha nem érdekelte ez az étterem. Távol van az otthonától. Hiszen most már Wales az otthona, ahogyan neked is. Nem Olaszország. – Melegen rám mosolyog, amivel azt sugallja, hogy hiányzunk neki, a család, az, hogy együtt legyünk, majd gyengéden megérinti az arcomat. Nekem is hiányzik mindez. Imádom, amikor mind együtt vagyunk. Ám legutóbb mégis a bátyám esküvőjén találkoztunk. Remélem, legközelebb nem egy temetésen fogunk.

– Szóval nem veszi át az üzletet? – kérdezem. De a szívem mélyén tudom, hogy nem fogja. Keményen megdolgozott azért, amije van. Lehet, hogy ugyanolyan olasz vonásokkal rendelkezik, mint én – sűrű, fekete haj, zömök, kerekded test és az ételek iránti rajongás –, de a főzés nem tartozik ezek közé. Bármennyire szeret enni, soha nem érzett különösebb vágyat arra, hogy főzzön. Eltekintve a grillezéstől. És még olyankor is mindig át kell vennem tőle, mielőtt mindent elégetne.

Nagyot sóhajtok, és leszedegetem a kezemre ragadt tésztát.

– És most mi lesz? Mégis eladod? – Képtelen vagyok elviselni még a gondolatot is, hogy ez a hely nem nonnóé.

A nagyapám megvonja a vállát.

– Más nem maradt. Hiszen ez nálunk hagyomány. A pizzakészítés tudománya apáról fiúra száll. Pizzaiolóról pizzaiolóra. Apám is így adta át nekem. De ha a bátyádat nem érdekli… – A szeme ismét megtelik könnyel, és tudom, hogy apámra gondol, arra, hogy minden más lenne, ha még élne.

– És arra nem gondoltál, hogy egy fél évre felvennél még néhány embert, és kipróbálnád, hogy megy a dolog? – De tudom, hogy nem ez a megoldás. Nonno már döntött, látom rajta. És tudom, hogy ez a legjobb döntés. Bár ez az étterem örökre belém ivódott. Ez az én kis menedékem, amikor elegem van a sok munkából. De mi lesz most, ha valóban eladják?

– De akkor is étterem marad, ha eladod, ugye? Csak bele kell foglalni a szerződésbe, hogy minden maradjon ugyanilyen. Elintézhetem.

Kedvesen elmosolyodik, és megrázza a fejét.

– Igazságtalan lenne ilyesmit kérni – mondja. – És különben is, ki akarna mindent pontosan ugyanígy csinálni csak azért, mert én és a szüleim így csinálták? – Nonno nyel egyet. – Ha nem tudom valakinek átadni az éttermet, a hagyomány megszakad.

Vadul cikáznak a gondolataim.

– Hadd beszéljek a testvéremmel! Hátha neki van valami ötlete. – Tudom, hogy nem fog főzni, de talán maradhatna tulajdonos, és alkalmazhatna egy séfet. Kétségbeesetten igyekszem valami megoldást találni a problémára. Elvégre ezt teszem nap mint nap, feltárom a problémát, megoldom a problémát, tető alá hozom az üzleteket. Erről eszembe jut a telefonom, az iroda és a hétfői nap. Összeugrik a gyomrom az izgatottságtól. De jelen pillanatban a telefonfeltöltés még várhat. Hétfőig úgysem kapok hírt, és meg kell találnom a módját, hogy elrendezzem a nagyszüleim és az étterem jövőjének a sorsát. Hiszen üzleti jogász vagyok: az eszemre kell hagyatkoznom, akkor mért hagyom, hogy a szívem ilyen hangosan tiltakozzon?

– Nem, ez nem neki való – feleli nonno. – Megértem őt. Ráadásul, nincs is meg a szükséges tudása. Nem ebben nőtt fel. Te mindig szerettél itt tüsténkedni velem a konyhában.

– Akkor majd én megcsinálom! – kiáltom tiszta szívemből.

A nagyapám felnevet, és megérinti az arcomat.

– Komolyan beszélek! A papírmunkát és a munkabeosztást otthonról is el tudom intézni. Ahogyan a rendelést is. Rajta tudom tartani a szememet a könyvelésen. Hiszen itt van Dante, aki továbbra is pincérkedhet, meg Carlo, a séfhelyettes, ők mindent jól ismernek. Hiszen Dante évezredek óta nálunk dolgozik! Csak kerítenünk kell egy séfet. És talán még egy konyhai kisegítőt. – A fejemben máris kezd összeállni a terv.

– Kedves elképzelés, de neked megvan a magad munkája, hiszen nagyvárosi ügyvéd vagy. És én nagyon büszke vagyok rád! Arra sincs időd, hogy egyél, nem hogy egyedül vezesd ezt a helyet. Ráadásul…

A nagyapám hirtelen elhallgat.

Oldalra billentem a fejemet, és kérdőn ráncolom a homlokomat.

– Ráadásul mi?

– Azt hiszem, megtaláltam a választ – jelenti be a nagyapám, majd vidám mosolyra húzódik a szája, és kerek arca máris sokkal boldogabbnak tűnik.

– Valóban? – kérdezem, és visszamosolygok rá. – Ez nagyszerű! És mi lenne az?

Nonno mosolya még szélesebb lesz.

– Azt hiszem, megtaláltam a megfelelő embert, akinek átadhatnám az üzletet. Mint mondtam, a bátyád nem szeretne ezzel foglalkozni, ezért át kellett gondolnom, ki más jöhetne még számításba. És sokat morfondíroztam ezen. De most rátaláltam a megoldásra. Minden lehetőséget számba vettem.

Van valami rejtélyes a hangjában.

– És ki lenne az? – faggatom buzgón.

– Sajnos reggelig még várnod kell a leleplezésre – közli a nagyapám, majd odamegy a tűzhelyhez, ahol a paradicsomszósz egy lábasban csak arra vár, hogy megkeverjék. Nonno továbbra is elégedetten mosolyog. – Most érd be annyival, hogy szerintem tökéletes lesz! – Azzal visszafordul hozzám, mintha megpróbálna olvasni az arcomról. – Ennek a helynek a jövőben is lesz egy piazziolója, egy igazi pizzasütő mestere, aki itt, helyben készíti a pizzát. Mint említettem, az a legjobb, ha az ember személyesen adhatja át az örökségét, amíg még él, és én is ezt tervezem. Átadom a hagyományt, amit apámtól kaptam a következő nemzedéknek. – Nagyapa kilép a hátsó ajtón, majd visszajön egy rakás fával. Megrakja a tüzet a kemencében, hogy később csak alá kelljen gyújtani.

– Mikor találkozhatok vele? – kérdezem. – És miért nem árulsz el semmit? – Borúsan ráncolom a homlokomat, igyekszem kicsikarni belőle bármilyen információt arról, aki átveszi majd a családi vállalkozásunkat.

– Holnap. Holnap mindent megtudsz. Meghívom hozzánk, hogy megbeszéljük a dolgokat. Majd ott találkoztok.

Arra gondolok, legalább nem kell úgy visszautaznom Walesbe, hogy aggódom a nagyszüleim miatt. Úgy fest, mindent kézben tart, és ez a hely továbbra is „Nonno pizzázója” marad. És amíg ez így van, én is boldog vagyok, nagyon boldog. Bár elképzelni sem tudom, miért titokzatoskodik.