KRÚDY GYULA

MAGYAR KIRÁLYOK

Elbeszélések és regényrészletek

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

POGÁNY MAGYAROK

IV. BÉLA KIRÁLY UTOLSÓ LOVAGJA

KÁROLY A HOLT KIRÁLY

A KIRÁLY KÖPÖNYEGE

A LŐCSEI TULIPÁNOK

MÁTYÁS KIRÁLY VÁLIK

FERENC CSÁSZÁR ÉJSZAKÁJA

FERENC JÓZSEF BÚCSÚJA PESTTŐL

KORONÁZÁSI EMLÉK IV. KÁROLYRÓL

MAGYAR KIRÁLYOK URALKODÁSI IDEJE

RITKA KIFEJEZÉSEK MAGYARÁZATA

POGÁNY MAGYAROK

ELŐBESZÉD

Sok száz esztendővel megyünk visszafelé az időben, a honalapítás idejéig. Ázsiából jött őseink már elfoglalták az országot, de még nem alapították meg benne uralmukat. A végtelen pusztákon még falvaknak, városoknak híre-hamva sincs. Rendezetlen csapatokban portyáznak a magyarok a folyópartokon és az erdőkben. Még pogányok voltak őseink, de már István király viselte a koronát. E regényes, kalandos időből mondok el nektek egy történetet.

Hallgassátok.

OMPOLY A DUNA MELLÉ MEGY

A Bakony sem az az erdő volt akkoriban, mint most. Még nem irtották ki, és az Északnyugati-Kárpátoktól az Adriai-tengerig terjedt. Irdatlan rengeteg volt a Bakony, egy esztendeig is eljárhatott benne az ember anélkül, hogy fán és égboltozaton kívül egyebet látott volna.

Az ősmagyarok egy része itt húzta meg magát. Nagy csapatokban tanyáztak az erdei tisztásokon. Ha megunták az egy helyben való állapotot, útra keltek, továbbmentek.

Egy ilyen kóborló csapatnak volt a vezére Kelet vitéz.

Kelet fejedelmi származású volt, ami alatt azt kell érteni, hogy a hét vezérek törzséből származott. Azért választotta őt vezérének a kóborló csapat. Életre-halálra engedelmeskedtek neki.

A férfiak mind fegyvert viseltek: nyilat, buzogányt és kardot hordtak. Amelyik férfi nem viselt fegyvert, az nem volt magyar, hanem rabszolga. Az elfogott ellenséget használták rabszolgának. Minden csapatnak sok rabszolgája volt.

Azonkívül asszonyok és gyermekek voltak a csapattal. Az asszonyok ökrös vagy bivalyos szekéren utaztak, míg a férfiak lóra ültek.

Kelet vezérnek a fiát Ompolynak hívták.

Ompoly tizennégy esztendős, karcsú, barna fiú volt. A fegyverforgatásra az édesapja tanította meg, és Ompoly olyan ügyes volt a nyíllövésben, dárdahajításban, kardforgatásban, mint egy felnőtt férfi. Mindenki szerette őt a csapatnál, bátorságáért és ügyességéért. Utazás közben Ompoly mindig az édesapja mellett lovagolt. Sötét pej paripája volt, és mint fejedelmi származású ifjú kócsagtollat viselt a süvegén.

A csapatnál még sok fiú volt, de azok korántsem voltak olyan ügyesek és bátrak, mint Ompoly.

Ompoly néha elment e fiúkkal vadászni. A legtöbb vadat mindig Ompoly ejtette el. Szembeszállt a fekete medvével, és kardjával fölhasította a fenevad torkát.

Ilyenkor nagy diadallal vitte a tanyára a megölt vadállat bőrét, és Kelet vezér megdicsérte bátorságáért.

Egyszer, amint vándorolt a csapat a Bakonyban, egy erdei vágásban lobogó tüzet pillantottak meg.

Kelet vezér néhány bizalmas emberével a tüzek felé lovagolt.

A tüzek körül a magas erdei fűben harcosok heverésztek.

– Ezek besenyők lesznek – mondta az öreg és tapasztalt Kund vitéz, aki Kelet vitéz mellett lovagolt.

– Vajon micsoda hamisságon járnak, hogy az erdőbe jöttek? – mormogta magában Kelet vezér.

– Hát a besenyők nem magyarok, apám? – kérdé Ompoly.

– Nem igazi magyarok. Segítettek apáinknak a honfoglalásban, de mi sose ismertük el őket tiszta vérű magyaroknak, mert tolvaj és gyáva népség. Az ellenségnek a hátát szokta mutatni, és a védtelen nőktől elveszi ékszereiket.

Néhány sötét alak fölemelkedett a tűz mellett.

– Hohó! – kiáltotta egy hang. – Te vagy az, Kelet vezér? Éppen téged keresünk. Rossz hírt hozunk a Duna mellől.

Kelet vezér megállította a lovát, és fürkészve nézett a hang irányába.

A hang ismét megszólalt:

– Én Zagyva vagyok, a besenyők vezére. Két nap óta nyeregben ültünk, én és embereim, de itt lepihentünk, tüzet raktunk, mert tudtuk, hogy erre fogsz jönni csapatoddal.

– Szóval kémeket küldtél nyomomba! – monda felháborodva Kelet vezér.

A besenyő vezér felkacagott.

– Tudhatnád a nagy háború, a honfoglalás történetéből, nemes Kelet vezér, hogy a besenyő sohase kémkedik. Csak lovagol az erdőben és pusztán, és az erdei madarak, vadak elmondanak neki mindent, amit tudni akar.

– Hadd el a gyermekes beszédet, besenyő vezér – szólt most Kelet –, mondd inkább a rossz hírt, amit a Duna mellől hoztál számomra.

A besenyő ekkor fölemelkedett a fűből. Zömök, vállas férfi volt, lecsüngő, fekete bajusszal. Rövid nyelű buzogány volt a kezében és tollas, hegyes süveg a fején. Odalépett a Kelet vezér lova mellé, és halk, suttogó hangon monda:

– Az a hír a Duna mellől, hogy kedves rokonod, Vajk vezér, elhagyta az ősi vallást. A keresztségben István nevet nyert, és aranykoronát hozott neki egy fényes ruhájú püspök.

Kelet vezér nem szólt semmit, csak nagyot sóhajtott.

Csöndesen megfordította lovát, és visszafelé kezdett menni.

A besenyő utána kiáltott:

– Nem hiszed talán, Kelet vezér?

– Még nem hiszem – felelt Kelet –, elküldöm a fiamat a Duna mellé, annak majd hinni fogok.

– És ha a fiad is azt a hírt hozza, amit én, vezér, mit csinálsz akkor?

Kelet vezér már messzire lovagolt, és hangja tompán hallatszott a sötétségben:

– Beljebb vonulok az erdőségbe, és megtartom őseim hitét.

Visszalovagoltak a csapathoz. Kelet vezér kiadta a parancsot a vele volt vitézeknek, hogy senkinek sem szabad szólni a besenyőtől hallottakról.

A hold ezalatt feljött az égen, és megvilágította az erdőt.

Az asszonyok és gyermekek már lepihentek. Benn az erdő mélyében pedig nagy tűz égett a tisztáson, amelyen fehér kövekből oltár volt rakva.

A fegyverviselő férfiak erre a tisztásra vonultak, és közben megálltak a tűz körül.

A tűz előtt hosszú, fehér szakállú, ősz ember állott. Ő volt a csapat papja, vagy mint abban az időben hívták: táltosa. Rigónak hívták az öreget, és már százesztendősnél is öregebb volt.

Az ősmagyarok pogányok voltak. Ázsia végtelen pusztáiról hozták magukkal a pogány vallást. Éppen istentiszteletre készült a vén táltos, Rigó.

Először bús, komor hangon énekelt a tűz előtt.

A férfiak halkan kísérték az éneket.

Majd elővezettek egy fehér lovat, amelyet a vén táltos megölt.

A lovat feldarabolta, és tagjait a tűzbe hányta. Majd újra énekelt a vén pap, s ezzel a szertartásnak vége volt.

Mikor visszafelé mentek, Kelet vezér így szólt a fiához:

– Ompoly, holnap hajnalhasadás előtt útra kelsz, és a Dunához mégy. Ha visszajöttél, elmondod nekem, vajon ott is fehér lovat ölnek-e a tűz előtt, vagy pedig nem.

Majd kezet szorított a fiával a vezér, és többé egy szót sem szólt.

Ompoly egész éjjel nem tudott aludni. A csillagokra nézett, és azon gondolkozott, micsoda új világot, új embereket fog találni a Duna mellett.

Végre elszenderült, és álmában egy olyan gyönyörű városban látta magát, amelyhez foghatóról eddig fogalma sem volt. A férfiak, akiket látott, bivalybőr helyett aranyos vértet viseltek mellükön.

Egy kéz érintése riasztotta fel álmából. Az öreg Kund vitéz keltette föl.

– Induljunk, vitéz fiam, mert messzire kell járnunk, mire a csapat fölébred.

Kund vitézen hosszú szőrcsuha volt, amely alatt azonban megcsörrent a kard.

– Azért vettem magamra ezt a ruhát, hogy egykönnyen föl ne ismerjenek. Téged még nem ismernek, neked nincs szükséged álöltözetre.

Így szólt a tapasztalt, vén vitéz, miközben nyeregbe ültek.

Ompolynak sajgott a szíve, hogy még csak az édesanyjától se búcsúzhatott el.

A RAVASZ BESENYŐK

Amint virradni kezdett, ritkult az erdő.

A nap feljött és aranysugaraival beragyogta a harmatos fákat és bokrokat. A madarak fölébredtek és énekeltek.

Az öreg és ifjú vitéz hallgatagon lovagolt egymás mellett.

Kund vitéz egyszerre leugrott a nyeregből. Valamit észrevett az erdei fűben, azt emelte fel. Egy aranynyíl volt az, és Kund sokáig vizsgálta.

– Baljóslatú jel! – monda fejcsóválva.

Ompoly megkérdezte, hogy miért jelent rosszat a talált aranynyíl.

– Azért, Ompoly – felelt az öreg vitéz –, mert aki ezt a nyilat elveszítette, előttünk megy. A besenyő vezérnek vannak ilyen nyilai. Az álnok besenyő most megelőz bennünket, és mindenütt tudni fogják jövetelünket. Le fogunk térni az egyenes útról.

A sűrűbe lovagoltak, és csak lassan haladtak előre az erdei bozótban.

– A besenyőknek nincs becsülete. A besenyő felmászik a fa lombjai közé, és úgy leskelődik. Elrejtőzik a legelésző lovak mögé, vagy a fűbe hever, és hallgatózik. Tegnap is bizonyosan hallgatóztak, mikor apád megbízott téged az utazással, és napszállat előtt, a Duna mellett már tudni fogják, hogy fejedelmi vérből való ifjú érkezik az erdőből, hogy kikémlelje az új vallást. Lehet, hogy fogságba vetnek bennünket, mert István elhatározta, hogy országát kereszténnyé teszi, mi pedig pogányok vagyunk. Lehet, ami veszedelmesebb, ünnepélyeket, vadászatokat és lakomákat rendeznek a tiszteletedre. Származásodnál fogva királyi fogadtatás illet meg, Ompoly. És fiatal lelkedet emígy behálózzák, s te elhagyod apáid hitét egy aranysisakért…

– Soha! – monda erős elhatározással Ompoly.

– Nono, fiam – szólt fejcsóválva Kund. – A városban lakók ravaszabbak, mint az erdőben kóborlók.

Egy folyócska mellé értek, és a folyócska mellett elterülő zöld mezőn gyorsan kezdtek ügetni.

Egyszerre rövid, éles fütty hangzott az erdőből. Kund vitéz gyorsan lekapta íját válláról, és nyilat vett elő tegezéből. A nyilat belőtte a sűrűségbe, ahonnan a fütty hangzott az imént.

Csörtetés hallatszott a fák között, aztán megint minden elcsöndesedett.

– A besenyők nem vesztették el nyomunkat. Folyton leskelődnek – monda Kund vitéz, és megsarkantyúzta paripáját. A folyóba ugratott, Ompoly követte. Keresztülgázoltak a vízen, és nekivágtak a sűrűségnek.

Sebesen lovagoltak egészen estig.

Estefelé elmaradtak a nagy fák, és mezőre értek.

Az esti félhomályban a mezőn egy hosszú ezüstszalagot pillantottak meg.

A Duna folyam volt.

A folyam partján kőfallal kerített város volt.

A város felé lovagoltak, de mire a városhoz értek, már leszállott az este. A város kapuit becsukták, s így nem mehettek be.

Kipányvázták tehát lovaikat a mezőn, és lepihentek a fűbe.

OMPOLY A VÁROSBAN

Pitymallatkor kinyitották a folyamparti város kapuit. Ompoly és Kund vitéz fölébredtek, és szemügyre vették azokat, akik a városba igyekeztek.

Lovas vitézek, gyalogos idegen katonák vonultak a városba, majd egy csoport szőrcsuhás pap, akik kardot hordtak oldalukon.

Kund vitéz megszólított egy lovas embert:

– Vásár van itt vagy lakodalom, hogy ennyien vagytok?

A lovas ember végignézett az öreg Kundon.

– Bátyó tán nem erre a tájékra való? Királyi koronázás lesz itten ma. Úgy bizony!

– Hát aztán kit koronáznak meg? – folytatta a kérdezősködést Kund vitéz.

– Kit mást, mint Istvánt, az első magyar királyt! – felelt a lovas, és otthagyta Kund vitézt.

Keskeny fahíd vezetett a városba a sáncárkon keresztül. Annyira tolakodtak az emberek, hogy majd leszakadt a híd.

Kund vitéz nem győzött csodálkozni azon, hogy honnan jött elő ez a rengeteg sok nép. Később megtudták, hogy kürtösök járták be az országot, akik minden tájakról összehívták a magyarokat a király koronázására.

Most már igyekezett bejutni a városba.

A kapunál bástyák voltak, és a bástyákon fényes ruházatú őrök sétálgattak.

Az egyik megismerte Kund vitézt. Rákiáltott:

– Kund vitéz, hát eljöttél te is?

Az öreg Kund úgy tett, mintha nem hallaná a megszólítást. Sebesen lovagolt tovább, Ompoly követte.

Ahogy a kapun beljebb kerültek, azután csodálkoztak csak igazán. Kőből épített házak voltak a városban, amelyeknek szalmafödelük volt.

Az ősmagyarok eddig csak onnan ismerték a kőházakat, hogy külföldi barangolásaikban látták őket.

Ők maguk eddig sátrakban laktak, de eszükbe sem jutott, hogy állandóan telepedjenek valahol és házat építsenek.

A házak között lovasok nyargalásztak. Némelyik lovas csillogott az aranytól, ezüsttől. Kund vitéz váltig nézegette őket, hogy tán valamelyikben fölismeri István királyt, de bizony nem ismerte fel.

Amint mentek, mendegéltek a házak között, egyszerre egy fényes öltözetű lovas közeledett feléjük.

– Kelet vezérnek a fiát, Ompolyt keresem! – kiáltotta.

Kund vitéznek ez volt az első szava:

– A kutyaházi besenyők mégis megelőztek!

– Én vagyok – szólt Ompoly – Kelet vezér fia.

– István király hívatja magához az ő kedves rokonát. Ompoly vitézt – folytatta a lovas.

Kund vitéznek elsötétült az arca:

– Nem az István tiszteletére jöttünk mi ide! – kiáltotta mérgesen. – István, vagy ahogyan igazabban hívják: Vajk vezér elhagyta az ősi vallást. Áruló lett. Nem megyünk hozzá.

– Lassabban vitéz – szólt a lovas. – Ha nem tekinteném hosszú, fehér szakálladat, majd mindjárt másképpen beszélnék veled.

Az öreg Kund előrevágtatott. Egy szempillantás alatt kirántotta hosszú, görbe kardját, és bizony kárt tesz a lovasban, ha annak több esze nincs, és meg nem fordul ijedtében, s el nem iramodik.

– Ilyen gyávák az Isten hívei. – mormogta az öreg Kund és visszaeresztette kardját hüvelyébe.

Kürtszó hallatszott a távolból.

Lovasok nyargaltak el a jövevények mellett. Valamennyinek hosszú, fehér szakálla volt és hosszú, szürke talárt viseltek. Ezek papok voltak, keresztény papok, akik István király koronázására jöttek ide.

Kund vitéz a lovasok után iramodott.

– Ahová ezek mennek, ott lesz a király is – mondta Ompolynak.

És csakugyan nem is csalatkozott. A lovasok egy nagy háznak vették útjukat. A ház előtt megálltak és leszálltak lovaikról. Bementek a házba és énekelni kezdtek. Olyan csodálatos, bús és mégis szívre ható éneket énekeltek, amilyent még sohasem hallottak Bakonybeli barátaink, Ompoly azon vette magát észre, hogy könnyek folynak végig arcán, sőt a vén Kund is egészen elérzékenyült. Hanem azért mégis azt mondta:

– A mi táltosaink is szépen énekelnek.

A papok után ők is bementek a házba.

Odabent nagy világosság volt. Fáklyák égtek vastartókban, és egy oltáron megpillantották a keresztet. Kund vitéz szapora lépésekkel közeledett az oltárhoz.

De egy hatalmas termetű pap elébe állott.

– Hová, öreg?

– A királyt keresem.

– A király még nincs itt, de mindjárt itt lesz. Aztán miért keresed a királyt?

Kund így felelt:

– Meg akarom mondani, hogy itt van a Bakonyból Ompoly, az ő atyafiának, Kelet vezérnek a fia.

– Hol van az a fiú? – kérdezte a nagy pap.

Kund vitéz intett Ompolynak.

A pap élesen szemügyre vette a fiút. Majd a vállára tette a két kezét és hosszan nézett az Ompoly szemébe. Ompoly kiállta a pap tekintetét.

– Itt maradsz, fiam; te pedig, öreg, elmehetsz. Menj haza, öreg vitéz, és mondd meg Kelet vezérnek, hogy Gyula püspök itt tartotta a fiát. Addig vissza sem adja, amíg ő maga érte nem jön.

A hatalmas püspök ezzel megfogta az Ompoly kezét és bevezette őt egy mellékterembe. Kund vitéz hiába akart utána menni a gondjaira bízott fiúnak. Kitaszigálták őt a templomból, odakünn aztán hiába dühöngött az öreg.

Föltette magában, hogy nem megy vissza a Bakonyba addig, amíg Ompolyt magával nem viheti.

A KORONÁZÁS

Ompolyt magára hagyta a püspök a mellékteremben. Rácsukta az ajtót. Hiába nézelődött Ompoly jobbra-balra. Innen nem volt menekülés.

Hallgatta aztán az éneket, amely kívülről hallatszott.

Csodálatosan hatott az az ének az ő félvad, pogány szívére. Eszébe jutott kisgyermekkora, amikor a fűben együtt játszott kistestvéreivel, és édesanyja mosolygó orcával nézett rájuk. Eszébe jutottak a kóborlások a vadon erdőségben és a harcok az ellenséggel.

Ezalatt folyton énekeltek odakünn.

Mikor az ének megszűnt, feltárult az ajtó, és fényes öltönyű papok és vitézek között egy magas, barna fiatalember lépett be, akinek fején aranykorona csillogott.

– Gyer ide, kedves testvérem, és ölelj meg – szólt a király, mert ő volt az, aki Ompolyhoz belépett. – Mi vérünknél és származásunknál fogva rokonok vagyunk, csak hitvallásunk különböző. De azt hiszem, hogy nemsokára hitvallásunk is egyazon lesz – folytatta a király.

Ompoly álmélkodva nézett körül.

Ragyogó fényben állott előtte a király és vitézei.

A király mellett egy ősz szakállú püspök görbe, arany pásztorbotot tartott. Hátrább daliás vitézek sorakoztak. Csillogott rajtuk az arany és a drágagyöngy. Ompolyon pedig csak egy rövid szárú sarkantyús csizma volt és bivalybőr ruha. És ezek a hatalmas emberek mégis idejönnek hozzá.

– Mit akarsz tőlem, király? – kérdezte remegő hangon.

– Azt akarom, hogy itt maradj nálam, és ne menj többé vissza a vadonba. Vedd fel a szent keresztségét, és testvérem leszel.

Így beszélt a király.

Ompolynak ekkor eszébe jutott az édesapja, aki megátkozná őt, ha vissza nem térne hozzá.

– Én vissza akarok menni a Bakonyba! – szólt Ompoly.

– Ne menj te vissza a Bakonyba, kedves testvérem – monda szelíden a király – A varjak és a hollók seregei keringenek ama fehér oltárok felett, ahol a táltosok a régi pogány vallást hirdetik. Mindennek el kell pusztulni, ami pogány. Régi, hatalmas nemzetek letűntek a föld színéről, mert megmaradtak pogányságukban.

Ompoly dacosan nézett Istvánra.

– Király, te meg akarod öletni az apámat és testvéreimet, akik a Bakonyban barangolnak?

– Ha meg nem térnek, az lészen sorsuk! – felelt ünnepélyes hangon a király.

– Akkor előbb öless meg engem – monda Ompoly.

Ekkor az a nagy termetű püspök, név szerint Gyula, előrelépett, és kezét Ompoly fejére tette.

– Téged, fiam, senki sem akar bántani. Menj vissza békével a Bakonyba, és mondd meg atyádnak, hogy a király azt izeni: legyetek testvérek a szent keresztségben. Ezt az emléket pedig vidd magaddal.

Gyula püspök ekkor egy kis aranykeresztet akasztott Ompoly nyakába. A király pedig megcsókolta és elbocsátotta.

Ompoly rohanva jött ki a templomból. Futott, hogy vissza se nézett. Mikor már messzire volt a várostól, akkor azt hallja, hogy valaki ugyancsak kiabál utána.

Hátrafordult.

Az öreg Kund vitéz igyekezett nyomába. Most már együtt folytatták útjukat visszafelé a Bakonyba.

Hanem Ompoly az aranykeresztet nem vette le a melléről. Elrejtette a ruhája alá.

A VEZÉR HALÁLA

Kelet vezér egy magas halmon várta vissza a fiát. Medvebőrön feküdt, és a csapat főemberei ültek körülötte.

Mikor a halom aljába értek, szétnyíltak a bokrok, és a besenyő vezér zömök alakja vált láthatóvá. A besenyő azt mondta:

– Siessetek! Hadúr elszólítani készül Kelet vezért! Siessetek, hogy még életben találjátok őt!

Kund vitéz buzogányával a besenyő felé csapott.

– Hej, te ármányos besenyő, már megint itt vagy?

Hanem Ompoly most már nem sokat törődött a besenyővel. Apja haldoklásának hírére futni kezdett. És futott addig, amíg a halom tetejére nem ért.

Kelet vezér vadászaton egy vadkan által megsebesült. Nem használt semmit a táltosok gyógyító füve, sem a vénasszonyok orvossága. Kelet vezér haldokolt.

Ompoly sírva borult rá az apjára.

Kelet vezér fél könyökére emelkedett:

– Mit üzent a király? – kérdezte elhaló hangon.

– Azt, hogy legyünk a testvérei. – felelte Ompoly.

Kelet vezér sokáig gondolkozva nézett maga elé. A nap lebukott a hegyek mögé, az esti szél pedig lengette a lobogós kopjákat a halmon.

– Én már nem lehetek a testvére, mert meghalok –monda Kelet vezér. – Énutánam te leszel a csapat vezére, légy te a király testvére.

Ompoly erre elővette az aranykeresztet melléről, és megmutatta apjának.

– Ezt küldte a király.

Kelet vezér a keresztre nézett, és kínjai csodálatosan megenyhültek. Nyugodtan elszenderült, és szendergéséből többé nem ébredt föl.

A csapat főemberei Ompolyt pajzsaikra emelték, és azután ő lett a csapat vezére.

Kelet vezért nagy pompával temették el. A Bakony mélyében nagy sírt ástak neki, és odatemették a kedvenc paripáját, kardját és buzogányát is.

A táltosok hét napig énekeltek sírja felett, amelybe lobogós kopját tűztek.

A hetedik napon összehívta Ompoly a csapat főembereit.

– A király azt mondta nekem, hogy legyünk testvérei. Aki a király testvére akar lenni, az jöjjön velem.

Erre megindult a csapat a Bakonyból a Duna felé. Senki se maradt el. Csupán a táltosok maradtak oltáraik mellett. Az öreg Kund vitéz megpödörte hosszú bajuszát, és azt mondta:

– Ha már eddig hű voltam vezéremhez, ezután is hű maradok.

Ompoly elővette a keresztet melléről, és a kereszt csodálatosan ragyogott.

A királyhoz mentek. És a király örömmel fogadta őket.

(In: a Pogány magyarok

s egyéb elbeszélések c kötetben.

Lampel, 1903, 3-16. p.)

IV. BÉLA KIRÁLY UTOLSÓ LOVAGJA

Már jó ideje tudomásom volt róla… Bizonyosan tudtam, hogy valaki él még velem ugyanazon fedél alatt, abban a házban, amelyben egykor a vörös barátok kolostora volt; csak sokáig nem tudtam megcsípni.

Őszidőben, amikor a tudatlan bábaasszony is megjósolhatja, hogy az ebben az időben született fiúgyermekek életük végéig hajlamosak lesznek a szomorkodásra: ismeretlen lakótársam a fáskamrába bújt el, mert az jelenti ilyenkor a siralomházat. A nagy gonddal összegyűjtögetett ezüstnyárfa-törzsek, amelyek még fogságukban is megmaradottak nemes előkelőségükben, mint a francia forradalomban a börtönbe vetett arisztokraták, a föld felett és a föld alatt talált fagyökerek, amelyek életükben nagyobb erőfeszítést fejtettek ki, mint akár a hajókötelek, mert mi emberi ésszel el sem tudjuk gondolni, hogy milyen energiára van szükségük az ilyen gyökereknek, hogy egy tetszetős jói kifejlett fát, amely minden kóbor széllel kacérkodik: megtartsák a helyén; az áradó Dunából kihalászott fatörzsek, amelyek valahonnan a hegyek országából olyan jókedvvel indultak útnak, mint azok a vándorlegények, akik azt hiszik, hogy egész életükben csavaroghatnak – tehát a fáskamra összes lakói nagyon jól tudták, hogy halálos ítéletük kimondatott, amikor az őszi szél sípolva bejelentette a közelgő hideg időjárást… Itt is meghúzódott ismeretlen lakótársam.

Majd amikor a fáskamrát mind gyakrabban nyitogatták, innen elillant, és valamely évek óta bezárva tartott szekrénybe vette be magát. Ebben a szekrényben rendszerint olyan ruhadarabok függtek vagy álltak, amelyeket esztendők óta senki nem használt. Így: volt ott egy köpönyeg, amelyben hajdani tulajdonosa valószínűleg kísérteni járt disznóölés után a kéményekbe, vagy pedig útonjárók magukban maradott feleségeinél jelent meg éjfél utáni álmokban. Volt ott egy lábzsák, amelyet téli szánkózáskor használtak egykor, de a tulajdonost egyszer kiették a farkasok a lábzsákból, miután az részegségében nem tudott elmenekülni. Volt ott egy pár csizma, amelyben még manapság is be lehetne utazni egész Magyarországot, de a nagy utazók kora elmúlott. – Itt is meghúzódott ismeretlen lakótársam, és éjszakánként kikérdezte a köpönyeget múlt idejéről, és elmeséltette magának a csizmával azokat a kalandokat, amelyeken keresztülment fiatalkorában.

Későbben, amikor valahol, valamerre megtaláltam a szekrényhez való kulcsot: innen is elköltözött őkelme, mert kerülte a velem való találkozást. Amint a varjak felköltözködtek a kopasz fatetőkre, hogy onnan az éhesek kajánságával nézegessék ezt a szép világot: szóval beköszöntött a téli időjárás – lakótársam a padlásra húzódott, ahol bizony nem lehetett valami jó dolga, mert éjszakánként dörömbölt, ide és tova forgolódott, monológokat mondott magában a nők megbízhatatlanságáról, az özvegyasszonyok huncutságáról, szóval olyan dolgokról, amelyekről az ismeretlen lakótársak beszélgetni szoktak.

Erre vidéki csapdát állítottam fel, amilyennel a rókákat is szokták fogni. Egy megbízható és elszánt hölgy szerelmes levelét tettem a csapdába. Ismeretlen lakótársam valóban beugrott, mert egy éjszaka keserves ordítás hallatszott a padlásról. Megcsíptem e kísértetet.

Rogernak hívták, IV. Béla király idejében élt, de valamely egyéni ravaszság folytán életben maradt.

Igen rendes embernek látszott, amilyen manapság is szaladgál Pesten. Fodorintva volt a bajsza, úgynevezett tisztességes kopaszság mutatkozott a fején, figyelmező kerek szeme volt, még csak a koponyája se volt görbébb, harántosabb, mint a mai koponyáké. Olyan jó rendes koponya volt, amilyenről a fantáziásabb antropológusok azt szokták megállapítani, hogy jó, rendes, buta ember koponyája volt. Sokat ásnak ki ilyen koponyát tavaszkor és őszkor a Margit-szigeti kertészek a föld alól, és egymás között arról vitatkoznak, hogy tatáré vagy magyaré volt-e a koponya. Hatalmas, étvágyas és falánk fogazataikat megszemlélik; a koncos fazekak felé hajdan oly szívesen áhítozó orruknak lyukából kikaparják a sarat, valamint a koponya belsejéből a földdé válott agyvelőt is – mert akár hiszik, akár nem: föld lesz minden agyvelőből, bár a sarkcsillag mása ragyogott benne, vagy pedig egyszerű emésztőgödör volt életében. A kertészek aztán fogják a koponyát, és beledobják oda, ahol legmélyebb a virágágy. Bogáncs vagy szarkaláb nő ki belőlük.

– Hát tudod – kezdi elbeszélését éjszakai barátom, az ismeretlen lakótárs –, most már annyi idő múlva bevallhatom, hogy én valamikor Antikrisztus voltam.

Akkoriban történt ez, amikor egyszerre három királya volt Magyarországnak. András és két fia: Béla és Kálmán. András volt a két király apja, hát darab ideig az öreg házában húzódtam meg ott a Bivalok szigetén. De hát itt meglehetősen unalmas volt az élet: minden holdfordulatkor megjelent a királynál Jakab, a pápa követe vagy pedig az esztergomi érsek, akik mindenféle dolgokra megeskették Andrást. Úgy emlékszem, hogy legtöbbször arról volt szó, hogy az egyházi vagyonokat, amelyeket a Szentföldön elháborúzott, majd záros határidőn belül visszaadja. Azt nem kérdezte az a cisztercita nuncius, hogy miből adja vissza a király az elcsatázott pénzeket, amikor nekünk magunknak se volt mit ennünk. Az esztergomi érsek tudta, hogy üres a ládafia a királynál, de nagy komolyan kiszedte az esküt, és megírta a pápának, hogy minden rendben van, az öreg királlyal együtt az egész háznépe, cselédei, nádorispánja, főétekfogója, kincstárnoka megesküdött.