Rubin Szilárd

Mulatság
a farkasveremben

Első kiadás:
Budapest, Magvető (Albatrosz Könyvek), 1973

© Rubin Szilárd jogutódja, 2022

Nox ezredes nem szerette a magyarokat. Úgy vélekedett, hogy Magyarországra küldött ügynökei sokszor vaktában cselekszenek.

– Meglátja – mondta Marcus századosnak, aki éppen elébe tette a napi jelentést –, legközelebb egyik női reménységünk hajfestés előtt kontyában felejti a minimagnót, majd zavarában agyonlövi a fodrászlányt. Bátran, ahogy egy magyar Piroskához illik!…

Marcus százados, aki a szakmában mindennél többre értékelte a pontosságot, fanyarul megjegyezte:

– Kontyos ügynökünk nincs.

Nox erre nem felelt semmit. Tojásfejűnek, vagyis túl okos fickónak tartotta Marcust, olyan alaknak, aki kétszer kettéhasít egy hajszálat, de egyszer sem élvez egy tréfát. A napfényre tolt egy fotelt, és leült háttal a századosnak.

Marcus, akit sértett főnöke viselkedése, nem bánta volna, ha Nox ezredes észrevétlenül eltűnik a hatalmas klubfotelből, s mire ismét felé fordítják, valaki más ül benne. Az se baj, ha egy hulla…

De a fotelből Nox recsegő hangja hallatszott:

– Most újra olyan időket élünk, amikor Magyarországon csak néhány kiváló egyénre építhetünk. Egy-egy elszánt, jól képzett szakemberre, aki leadóval meg teleobjektívvel harcol. A magyarok közt sajnos ez ritka.

– Most van egy.

Nox tudta, hogy Marcus az új ügynökre céloz, a nagy ígéretre, akit a kiképzők zseniálisnak tartanak.

– A 0–6-osra gondol?

– Őrá. Már kész biokémikus.

– És a külseje?

– Két plasztikai műtétje volt. Tökéletes alteregó. Egyébként tudja, hogy amúgy is megdöbbentően hasonlított az eredetihez. Decsi doktor összes emlékeit beletápláltuk. Tízezer méter dokumentumfilmet vetítettünk le neki. A filmen mindenki szerepel, akit Decsi úr hasonmásaként ismernie kell. Köztük a hajdani iskolatársak, barátok. Egy Vértes nevű íróról például Londonban készítettünk felvételeket, amikor Angliában járt, az unokaöccsénél. Idén nyáron, ha újra kiutazik, ismét felvesszük.

– El vagyok ragadtatva… – dörmögte az ezredes gúnyosan. – Tovább!

– Egy Baksay nevű újságírót a magyar filmhíradóból vágtunk ki. A pasas éppen szendvicset zabál egy fogadáson…

– Nem szükséges, hogy mind a tízezer métert kockáról kockára elmondja nekem.

– Kérem. A lényeg, hogy a 0–6-os akkora forrásanyagot kapott, mint a Goethe-irodalom.

– Remélem, ő sem lesz gyengébb forrás!…

Nox bízott benne, hogy a 0–6-osból valóban mester válik. Olyan kémcsillag, aki neki is megszerzi a tábornoki csillagot, s akinek tündökléséről majd filmet írnak.

– Ősszel, mielőtt hazaindul, kérjenek magnetofonnyilatkozatot tőle. Ezúttal mint magánembertől. Ki a kedvenc filmsztárja, milyen márkájú autót szeretne, melyik idegnyugtatót tartja a legjobbnak?… A szalag a személyes archívumomba kerül.

Nox a „Régi kémek beszélnek” című rádióműsorra gondolt, amelyhez nyugdíjazása után ő szolgáltatná az anyagot, percenként, mondjuk, ötven dollárért. A 0–6-os persze fiatal, akár harminc évig is működhet még. Viszont – Nox erre is gondolt – talán már ősszel, közvetlenül hazaküldése után lebukik.

Fölkelt, visszaült az íróasztal mellé, s vékony dossziét húzott elő a fiókjából. Odanyújtotta a századosnak.

– A 0–6-os ügyét mára lezártuk. Viszont van itt egy apróság, amivel kezdhetnénk valamit.

Miközben Marcus átolvasta az új anyagot, főnöke bekapcsolta a televíziót, hogy elcsípjen egy-két képet a nizzai autóversenyből. De az ernyőn már csak a riporter látszott, aki egy felrobbant versenyző feleségével próbált interjút rögtönözni.

„Mit érez?…”

A nő sírt, és a riporter felé vágott az öklével. A háttérben még égett a kocsi.

Marcus mindebből semmit sem látott. Egy londoni kórházban elhunyt magyar disszidens vallomásába mélyedt. Az Arkangyal gyógyszertár egykori tulajdonosa utolsó órájában a titkosszolgálatot tette meg vagyona örökösévé. Ezt a vagyont menekülésekor Magyarországon hagyta, s halála előtt a kémszervezetre bízta, hogy miképpen használja fel.

Nox kikapcsolta a készüléket.

– Tehát? – kérdezte Marcust.

– Minden attól függ, hogy kinek adjuk tovább az örökséget. A kockázat viszont nulla.

– Épp ez a vonzó benne. Mi vásárolunk, a számlát pedig odaát fizetik.

Marcust ez nem lelkesítette. Azt tartotta, hogy bár ötletük lenne annyi, mint pénzük. De hangosan csak ennyit mondott:

– Holnap megindítom az ügyet.

Az ezredes felállt, és kinyitotta az ablakokat. Öreg, hegyes süvegű házakra, patinás kisvárosra látott. A város most is – ki tudja, hányadszor – holmi Disneylandnek tűnt föl előtte.

– Micsoda idő! – mondta elragadtatva. – Szinte már nyár van! Pedig hivatalosan csak május közepén járunk.

Marcus tisztelgett, és távozni készült. Az ezredes azonban megállította:

– Az akció neve?

– Nevezzük Arkangyal-akciónak.

1.

Beke nyomozó százados a reggeli repülőgéppel utazott Pécsre. Útközben elszállt a Mecsek fölött, látta az őszi erdőket és Csalogány templomtornyát, a falut, ahová hivatalos volt.

Haller doktor, hajdani osztálytársa hívta meg vendégségbe. Nemcsak őt, a „Denevér-rend” mindegyik tagját. Vagyis Decsit, Baksayt, Vértest és Schwabikot is. A Rend ugyanis csak hat tagot számlált. Hatukat, akik a gimnáziumi évek alatt többé-kevésbé szoros barátságban voltak.

Bekét nem lepte meg a levél, amelyre Haller nagy műgonddal rápingálta az „Aranydenevér”, baráti körük szimbólumát. Inkább szemrehányást tett magának meg a többieknek, hogy annyi évig a fülük botját se mozgatták.

Negyvenötben, a felszabadulás után érettségiztek, és mindjárt elszakadtak egymástól. Haller Pécsett végezte az orvosi fakultást, Decsi Debrecenben tanult. Schwabik Szegeden iratkozott be a gyógyszerész szakra. Csak Vértes és Baksay járt együtt a pesti bölcsészeten. A két irodalmár, noha legalább annyira utálták, mint szerették egymást, hír szerint barátságban is maradt. Folytatták a gimnáziumban megkezdett civakodást. Beke felkészült rá, hogy a találkozón is legalább tízszer összevesznek…

Ami őt illeti, ő került tőlük a legtávolabb. Úgy lett rendőr, ahogy egy hívő talán papnak ment volna akkor: hogy a legnehezebbet válassza. Azt a helyet, ahol a legkönnyebb volt megszédülni a hatalomtól, amely könyörtelenül próbára tette a tisztességet. Vajon elbizakodott volt-e, gőgös saját tisztaságára, hogy vállalkozni mert erre? Ma már tudja, hogy az is volt. Micsoda hiúsággal hitt a maga erkölcsi erejében! Abban, hogy ez másokra átsugárzik!…

Mint sok minden, az ő választása is a gyermekkorból eredt. Kicsi korától élt benne a vágy, hogy leleplezze a hazugságot. Nem ítélkezni akart – ebben nem sok örömet sejtett –, csak kikutatni az igazságot. A fiúk általában nem szerették a rendőröket. Hivatásukat szükséges rossznak, majdnem megalázónak tartották. Egy mozdonyvezető, az igen! Egy hajóskapitány, igen! De egy rendőr? Ha tehették, a háta mögött még szamárfület is mutattak neki. Ő mégis gyakran gondolt a rendőrre, aki odakint áll a hófútta éjszakában még karácsonyestéken is.

Később, már érettebb fejjel, látta a deportáltakat hajtó rendőröket. De csak annál makacsabbul, szinte kétségbeesetten bizonygatta magának, hogy nem téved, hogy most voltaképpen rendőr után kellene kiáltani, igazi rendőr után, amilyen ő akart lenni. És most, tizenöt esztendő múltán, éppoly lelki nyugalommal gondolt vissza a leleplezett és elfogott bűnözőkre, mint a két börtönben töltött évre, amit ugyanígy elkerülhetett volna, mint egykori barátai. Ha nem olyan önhitt, hogy a legszűkebb kaput választja. Ezzel egyébként nem fog hősködni előttük. Legföljebb Decsinek beszél róla, aki kommunista lett. Igen, úgy tudja, csakhogy ez is régi, 59-es hír már, s beszélni tizenöt éve nem beszélt vele.

Másfél évtizede, hogy mindnyájan együtt voltak. Ennyi idő alatt alaposan megváltozhat az ember. Hétévenként még a sejtjei is kicserélődnek. Vajon ugyanazokkal a fiúkkal találkozik-e, akiknek minden szokását, mozdulatát, vágyát és titkát ismerte? Lehet, hogy egyikük megőszült, a másik szemüveget visel, a harmadik súlyos betegséget hord magában. Egyáltalán: felismerik-e egymást?

Az, hogy diákkorukban nem állhatták a rendőröket, különben becsületükre vált a „Denevéreknek”. A rendszerrel együtt utálták őket. Legjobban persze a nácikat gyűlölték. Ebben csak Haller nem tudott olyan szenvedélyes lenni, mint ők, de nála ezt érthetőnek találták. Legszebb vakációját, még alsós korában, németországi nagyanyjánál töltötte, a Keleti-tenger partján. Haller sohasem felejtette el azt a nyarat. Később pedig egy Erdélyből menekült német, pontosabban szász kislányba szeretett bele…

A Mecsek felett rendszerint meghintáztatják a gépet a légjáratok. A sváb nénikék, akiknek a lányuk vagy vejük Münchentől Pécsig megváltotta a repülőjegyet, ilyenkor hiszik, hogy a pilóta nyomban a földhöz csapja őket. Beke elnézte a két ölbe tett kézzel gubbasztó nénét, akik egy sorral hátrább, az utastér túloldalán ültek, fekete rékliben, megkövült arccal, maguk elé meredve. Talán a gyüdi Máriához imádkoztak… De Beke, ahelyett hogy bosszankodott volna a történelem iróniáján, csak elnéző derűt érzett. „Végül – gondolta – itt fogják eltemetni őket, ezen a földön, amelyet annyit törtek.” Azt, hogy dologszerető, szorgalmas emberek, nem lehet letagadni, s Beke lett volna az utolsó, aki ezt elvitatja tőlük.

Az utastér elején, a pilótafülke fölött kigyulladt a dohányzást tiltó tábla. A leszállást jelezte.

A megdőlt gépből Beke látta az ősi Sopianae modern lakónegyedét, a színes kocka- és hasábházakat, melyek a világ minden táján hasonlítanak egymáshoz, de az ő szemében itt valahogy szebbek voltak. Talán mert ott álltak azon a gyerekkorát idéző, nyájas földön, ahová most huppanva megérkezik a gép.

2.

Az étkezőkocsi főpincére sorra járta az asztalokat: a vendégek fizettek. A gyors Pécshez közeledett, a verőfényes ablakok előtt az Uránváros modern lakóházai suhantak el.

Decsi doktor jelentős pillantással figyelmeztette intézeti kollégáját a látványra. Andrzej, a fiatal lengyel tudós a budapesti VIT alkalmával már járt Magyarországon, és Pécsett is megfordult. De hol volt még akkor az Uránváros? Most kitekintett, s mindjárt el is kapta a fejét.

– Szép, szép – mondta udvariasan, majd hunyorgó szemmel és tört magyarsággal hozzátette: – Olyan nap, mint Itáliában! Vakít az ember szeme…

Október volt, de a poharak ragyogtak a fehér abroszon, és a vörösbor rózsaszínűre fakult a metsző napfényben.

Decsi kurta pillantást vetett Andrzejre. A fehér bőrű, lenhajú fiú gyanútlannak és jámbornak látszott, mint a legtöbb lengyel. Decsi azonban tudta, hogy Andrzej éppúgy tisztában van az Uránváros fontosságával, mint ő.

Andrzej jelenleg már négy hónapja élt Magyarországon. A biokémiai kutatóintézet, ahol Decsivel együtt dolgozott, nemrég épült fel a Bükkben. Nagyszabású és költséges beruházás volt, s nemcsak Andrzej, de magyar, csehszlovák, bolgár kollégái is régóta várták, hogy megszülessen. A szocialista országok kutatómunkájának összehangolása végre elhárította a műszaki és az anyagi akadályokat, s az intézet szebb lett, gazdagabb felszerelést kapott, mint meghívott munkatársai remélték.

Andrzej szívesen jött Magyarországra. Igaz, bárhová elment volna, ahol a maga szakterületén a legjobb feltételek közt és jó lelkiismerettel dolgozhat. De Magyarországtól sohasem szakadt el lélekben: a VIT óta levelezett egy magyar lánnyal. Magda azóta férjhez ment, ám Andrzej így is örült, hogy viszontláthatja. Csak pár órát akart Pécsett tölteni, elbeszélgetni vele, s kései elégtételt venni hajdani kukaságáért. Andrzej akkor csak olaszul tudott egy keveset, Magda meg angolul. A sok keserves és komikus mutogatás, szótárböngészés után nem kis diadal lesz most magyarul diskurálni vele az emlékekről! Csakhogy valóban várja-e majd az állomáson?

Decsit másféle gondok nyomták. Újra meg újra az ablakon tükröződő arcára tekintett, a friss forradásra, mely szinte idegenné tette. Pedig frizuráját is egy megsárgult érettségi fényképhez igazíttatta a borbéllyal, s most választékot viselt, mint a képen látható fiú. Ami azonban igazán nyugtalanította, nem is a saját megjelenése volt, hanem a többieké. Vajon felismeri-e őket?

Vagyis lényegében ugyanazt kérdezte magától, mint Beke a repülőgépen.

Decsi tíz éve nem járt Pécsett, az elmúlt két évet pedig Svédországban töltötte állami ösztöndíjjal. Nemrég érkezett haza, s mint várható volt, pár hete kinevezték az új kutatóintézetbe. Az egyik legtehetségesebb magyar biokémikusnak számított, ha pillanatnyilag nem érződtek is rajta a híres külföldi intézetben eltöltött évek, nem látszott olyan felkészültnek, mint várták tőle. Kollégáinak úgy rémlett, hogy nehezen illeszkedik a munkába. Külsőleg nyugodt és derűs volt, de gyakran hagyta ott a laboratóriumot fejfájásra vagy szédülésre hivatkozva. Az intézetben aggódni kezdtek, hogy az elmúlt években talán sugárártalmat szenvedett.

Természetesen irigyei is akadtak, akik nyomban kimondták róla az ítéletet: kár a kétéves kiküldetésért, Decsi korántsem olyan tehetség, mint professzorai hitték. Hamarosan csak politikai megbízhatósága miatt foglalkoztatják majd az intézetben.

Félárva volt, s idős édesanyja pár nappal a hazatérése után hirtelen meghalt. Így tökéletesen egyedül maradt. Igazán örülhetett volna, hogy Haller írt, hogy régi iskolatársai nem felejtették el, s ezen az estén újra a meghitt baráti körben lehet!…

Mindketten csak kis bőröndöt hoztak, s az egész utat az étkezőkocsiban töltötték, szíverősítő poharazgatással. Erre Andrzejnek is szüksége volt. Most, leszállás előtt különösen érezte, hogy e kései randevú inkább egy diákhoz illenék, s férjes asszonyról lévén szó, még kínos helyzet is támadhat.

De abban a pillanatban már észre is vette.

Az asszony ott állt a peronon, a többi várakozó közt, s a befutó szerelvény ablakait fürkészte. Ott állt mackósan telt s mégis sudár alakjával, messziről is feltűnő, aranyzöld szemmel és nagy, bronzvörös konttyal.

– Magda! – suttogta Andrzej.

Decsi első pillantásra ismerősnek látta az asszonyt. Egy másodperc múlva azonban átcikázott rajta, hogy Andrzej egy Hevesi nevű lányismerőséről beszélt! Igen, Hevesi Magdát mondott… ő pedig megesküdne rá, hogy a feltűnően zöld szempár csak Schweller Emmié lehet!

Gyorsan kezet nyújtott, hogy lerázza Andrzejt.

– Viszontlátásra, én úgyis csak zavarnék – mondta idegesen.

Hátrasietett a kocsi másik végébe, mintha elhagyott volna valamit.

– Az öngyújtóm… – vetette oda a pincérnek, aki épp összehajtogatta az abroszt. – No nem baj, lehet, hogy mégis zsebre tettem. Persze, hisz itt is van!

Előkapta, és mosolyogva felkattintotta a pincér előtt.

Mire leszállt, Andrzej és az ismerős nő már eltűnt a peronról.

Decsi kilépett az állomás kapuján, és izgatott szívvel megállt. A délies verőfényben fürdő városon áthúzó langyos szél a pályaudvarig hozta a Mecsek szagát. Pár pillanatig szorongást érzett, aztán hirtelen feltört önbizalommal nekivágott az utcának.

Tudta: ma végképp megszabadulhat a lassanként kényszerképzetté váló rémképtől, hogy gyanúba fogják.

3.

Vértes Győző és Baksay Ali kora délelőtt érkezett Pécsre, a Magazin Volgájával.

Baksay már a baráti találkozó hírére rábeszélte a főszerkesztőt, hogy pécsi riportra küldje. „Hat hete, hogy a Pannon balettegyüttes hazatért Angliából, s a Magazin még egyetlen sort se írt róla! – hangoztatta felháborodva. – Legalább az egyik táncosról kellene portrét hozni, rövid élménybeszámolóval a londoni sikerről…” Baksay nem is sejtette, hogy a főszerkesztő dacos magatartása esetén, kocsi és napidíj nélkül, miből utazik a baráti találkozóra Csalogányba. Az ügy azonban meglepően simán elintéződött.

Vértes a potyaautótól tette függővé, hogy utazik-e. Ötvenezer forintja volt a bankban, de máról holnapra élő bohémnak tartotta volna magát, ha ezt az összeget holmi baráti lelkicézés miatt megcsonkítja. Új honoráriumot pedig csak két nappal később várt.

– Egy ötvenesből utazzam? – kérdezte méltatlankodva.

Vértes elfeketedett, ha egy villamosjeggyel a teljes távnak csak a feléig utazhatott, s a jegy „félig használtan” került a szemétgyűjtőbe. Ilyenkor vad szemrehányásokat tett magának élhetetlenségéért.

A kocsi megnyugtatta ugyan, de hogy napja kárba ne vesszék, útközben az autócsárdában, ahol feketét ittak, megírt egy gyerekverset. Amint kész lett, Baksayt megeskette, hogy kávéja kifizetése ellenében a verset két héten belül közli.

Baksay, aki naponta húsz ilyen ígéretet tett, úgy vont vállat, mintha ez magától értetődne:

– Föltétlen, Győzőkém!

De magában izzó megvetést érzett.

Az ember biztosra vehette: ha Vértes egy játék pisztolynak vélt töltött revolvert szorongatna, Baksay nem figyelmeztetné a tévedésre, sőt várná, hogy tél közepén szétlője vele a cserépkályháját. Azért azt, mert tudta, hogy fázós… Vértes ezt természetesen nem feltételezte róla, különben arra is gondolnia kellett volna: kicsoda ő, hogy legközelebbi barátja ennyire utálja? Ezen pedig nem szívesen töprengett…

Az utat különben viszályok nélkül tették meg, s Pécs határától már hanghordozásuk és arckifejezésük is írói méltóságra vallott. Vértes, akinek ekcémája volt, fehér kesztyűt is húzott.

A Pannóniában szálltak meg, egyágyas szobában, ahol természetesen Alinak jutott a kurta pamlag.

– Ugye, Alikám, te nem szeretsz ágyban aludni?

– Á – felelte Baksay –, én legjobban szeretem a kiálló rugójú díványokat. Köszönöm, hogy nem fosztasz meg ettől az örömtől…

Kipakoltak, majd Baksay telefonált Nicky Beának, az interjú céljára kiszemelt balett-táncosnőnek, és a Libresszóban adott találkát neki.

A vita csak ezután robbant ki.

– Te, Ali – kérdezte Vértes –, voltaképp ki rendezte a dolgot?

– Mit?

– Ezt az egész találkozót…

– Te.

– Én? Meg vagy őrülve?

– Nem te mondtad, hogy összefutottál Schwabikkal, és tőle tudod, hogy Haller meghívott bennünket?

– Remek! De ki javasolta először, hogy le kéne mennünk Hallerhez, hogy egy igazit kajáljunk végre? Azt mondtad, lelevelezted vele…

– Jó, mondtam. De tulajdonképpen felhívtam, telefonon beszéltünk. Egyébként is teljesen mindegy…

– Na, szépen vagyunk!

– Most mit őrjöngsz? – Ali földhöz csapta a hajkeféjét. – Beke meg Decsi már biztosan meg is érkeztek!

– A portás egyelőre nem tud róluk. Megérdeklődtem.

– Mert a Nádorba szálltak. Fogadjunk, hogy a Nádorban vannak?

– Mibe? Az adósságodba?…

Ha a düh gázzá válhatott volna, Baksay tíz centiméterre fölemelkedik a szőnyegről. Azért nem magasabbra, mert kilencven kilót nyomott. Köpcös fiatalember volt, diónyi szemmel és vastag, meggyvörös ajakkal.

– Kíváncsi vagyok, hogy Nicky előtt is smucigoskodni fogsz-e?

– Ezt nem értem. – Vértes hosszú, tintacsorgásszerű alakja még jobban elvékonyodott. – Költekezésről, azt hiszem, nincs szó! Egyébként is: egy húszast hoztam.

– Egy húszassal utaztál el?

– Valami apróm is van.

– Jó, nem szóltam semmit.

Vértes természetesen helyközi takarékbetétkönyvét is magával hozta, de ezt jobban titkolta, mintha bigámiát követett volna el. A másik könyvről sajnos barátai is tudnak. De erről csak ő!

– Nézd, Ali – mondta –, tudod, hogy a török versfordításokból csak november végén lesz pénz. Ebben a hónapban pokoli gyengén állok. Nem akarok ráfizetni a kiruccanásra.

– Amibe neked ez került!

– Ezt talán hagyjuk…

Baksay a vérnyomására gondolt, és beszüntette a vitát.

– Az a lényeg, hogy eddig minden jól megy. Ha egy csöpp eszünk van, estére beszervezzük a Nickyt. Kivisszük Csalogányba…

– Ez már beszéd! – állapította meg Vértes. – Így tényleg lenne fantázia a dologban!

– Hülye vagy? Én eleve így gondoltam.

– Persze, amennyiben Haller csakugyan számít ránk!…

– Miért ne számítana?

Mivel Vértes és Baksay az egymás iránti bizalmatlanság olyan hegycsúcsaira jutottak, ahol mások már csak légzőkészülékkel tartózkodhattak volna, a kérdést lehetetlen volt megnyugtatóan tisztázni. Rá is bízták magukat a végzetre.

A találkáig bő félórájuk volt még. Vértes leült török nyersfordításai elé, Baksay pedig elhatározta, hogy átnéz a Nádorba, és megkeresi a többieket.

Már lefelé tartott a lépcsőn, amikor homályos gyanú ébredt benne. Igaz, ő telefonált Hallernek, csakhogy a találkozót tulajdonképpen Beke proponálta. Ha rendőrtiszt barátja nem ül le mellé a Hungáriában, ahol délutánonként tanyázni szokott, és nem lelkesedik az összejövetelért, neki eszébe se jutott volna. Beke kérte rá, hogy írjon Hallernak, és a maga tréfás módján közölje: ha tetszik, ha nem, lássa vendégül őket. Ettől kezdve jöttek-mentek a levelek meg a telefonok. Keveredett a kártya. Alit azonban nem nagyon izgatta ez.

A kártyahasonlat éppen kapóra jött, hogy derűs irányba terelje gondolatait. Este okvetlen kártyázniuk kell! Póker vagy huszonegy: mindegy. Ali tudta, a többiek emlékezni fognak hajdani hőstettére, amikor könyvszerető atyja eladott Jókai-sorozatából percnyi pontossággal kifizette a kártyaadósságot. Az emlék önbizalommal töltötte el, mire rögtön Nicky Beára gondolt. Ha csakugyan velük megy Csalogányba, az éjszaka aranygyümölcsöt teremhet nekik!

Csak az a kérdés, ki tépi le majd hatuk közül…

4.

Beke a Nádorban szállt meg, ablaka a napsütött Széchenyi térre nézett. Ahogy kitekintett, száz délelőtt emléke is átvillant rajta: régi diákköri délelőttöké, amikor gombfocicsapatával a zsebében várta Decsit a dzsámi előtt, amikor Haller elhozta megmutatni neki tengeralattjáró-modelljét, vagy Vértesbe botlott, aki sápadtan leste pontatlan ideálját, és minden járókelőtől megkérdezte az időt: hátha a városháza órája siet… De csak egy pillanatig állt az ablaknál. Reggel üres gyomorral indult, s ugyancsak megéhezett. Gyorsan kicsomagolta a fogkeféjét, az ágyra hajította a pizsamát és kezet mosott, aztán lesietett a kávéházba, hogy megreggelizzék.

Kiadós villásreggelit rendelt, sonkás omlettet, vajat és teát. Épp arra gondolt, hogy mindezt egy gesztenyepürével is megtetézi, amikor felfigyelt valakire. Harminc év körüli, piros kalapot viselő nő volt. Előbb a pincérnél érdeklődött, majd egy újságot olvasó fiatalemberhez lépett, de az is a fejét rázta. Ekkor, rövid tanácstalanság után, Bekére pillantott, és odasietett az asztalához.

– Elnézést kérek… Ön Beke százados?

– Igen. Mit óhajt?

– Schwabik Sándorné vagyok.

– Ó, Sica felesége! Foglaljon helyet!

Az asszony leült, és még egyszer bemutatkozott:

– Mártának hívnak. A portán mondták, hogy már megérkezett, és az étteremben van… Csak ki kellett választanom a többi vendég közül.

Beke barátságosan mosolygott:

– Örülök, hogy máris megismerkedhettünk.

Most látta először Schwabiknét. Termetes, fekete szemű nő volt, erősen hidrogénezett hajjal és szép vonalú, de kissé nagy kézzel.

– Hogy van Sica?

– Éppen róla akarok beszélni magával. De nagyon bizalmasan.

– Semmi akadálya.

– Tudom, hogy maga detektív…

Beke tovább mosolygott, bár jobban szerette volna, ha Schwabikné nem a rendőrtiszthez, hanem a férje barátjához jön.

Az asszony cigarettát vett elő, s amikor szájához emelte, Beke látta, hogy keze erősen remeg. Tüzet adott neki.

– Hát halljuk. Csak nem mérgezett meg valakit a férje? – kérdezte tréfásan.

– Engem – mondta az asszony halálos komolysággal.

– Ezt nyilván képletesen érti…

– Pár hete egészen megváltozott, nem lehet ráismerni. Tudom, hogy viszonya van egy táncosnővel, de makacsul tagad.

– Ennek csakis egy oka lehet.

– Mi?

– Fél, hogy elveszti magát!

Az ezüst körmök idegesen dobolni kezdtek a márványon.

– Inkább a nőjét féltse!

– Ismeri?

– Sőt, köszönőviszonyban vagyunk! Elég arcátlan hozzá, hogy bejárogasson a férjem gyógyszertárába…

– Ez az ártatlansága mellett is szólhat.

– Igen? Hát ide figyeljen! Az uram pénzt ad neki.

– Miből gondolja?

– Megjelöltem a zsebpénzét. Két százast tart meg magának a fizetéséből. Mindkettőnek felírtam a számát, és tintával keresztet tettem rájuk!

Beke enyhe szédülést érzett.

– Na és – kérdezte barátságosan –, mi lett a százasokkal?

– A Hajnik utcai illatszerboltban fizetett velük.

– A táncosnő?

– Ő.

– Ezt honnan tudja?

– Megbeszéltem a pénztárosnővel, hogy ha a művésznő százassal fizet, tegye félre a pénzt. Beácska ugyanis mindig abban az üzletben szerzi be a kenceficéit.

Beke ezt már soknak találta. „Vajon – kérdezte magától – mire nem képes ez a nő?” Hangja akaratlanul is hideg lett:

– És most a bizonyíték birtokában van! De Sica még mindig tagad?

– Megesküdött, hogy meg se csókolta! Hogy önzetlen kölcsönről volt szó.

– Azt ajánlom, higgyen is neki.

– Nem azért jöttem magához. Én magában akarok hinni.

– Mit vár tőlem?

– Ígérje meg, hogy nem árul el az uramnak, nem beszél erről a találkozásról. Semmiről, amit elmondtam.

– Megígérem.

– A férfiak sokszor bajtársi kötelességüknek tartják, hogy az asszonyok háta mögött…

– Nyugodjon meg, semmit se mondok vissza. És szeretném, ha rendbe jönne a házasságuk.

– Azért kerestem meg, hogy egy utolsó kísérletet tegyek, mielőtt valami szörnyűség történnék: Ha jót akar, beszéljen azzal a lánnyal.

– Hogy hívják?

– Nicky Bea. A balett szólótáncosnője…

– Kérem, ha alkalmam lesz…

– Maga rendőrtiszt. Ijesszen rá! Mondja, hogy elviteti. Ezzel mindhármunk életét megmenthetné.

– Kedves Márta, magának kissé régi fogalmai vannak a rendőrségről.

– Tragédiát akar?

– Miért nem ült le beszélgetni az illetővel? Akkor tisztábban látná.

– Nem fogok futni utána! Megalázkodni!… Ha maga összehozna vele, azt mondaná, hogy ismerősök, és eljönne vele hozzánk… Ha én is láthatnám őket együtt… a viselkedésükből sok minden kiderülne… Egyébként még egyetlen szóval sem sértettem meg. Várok!…

Beke már menekülni szeretett volna az asszonytól. Nem is sejtette, hogyan mászik ki ebből a csávából.

– Azt hiszem, lehetetlent kér, de azért megkísérlem. Gondolkozom rajta. Van egy újságíró barátunk, ő is lejött, talán vele…

– Ahogy gondolja, hiszen magának ez a szakmája. A lényeg, hogy történjék valami, hogy tisztázódjék a dolog. Állítom magának, hogy történnie kell valaminek!

– Persze, persze.

– Akkor most megyek. Én nagyon kérem, ne hagyjon cserben.

– Az esti viszontlátásra!

Beke lendületes részvéttel szorította meg az asszony kezét, aztán elgyötörten visszaroskadt a pamlagra.

Gyorsan feketét rendelt, hogy fölébredjen a lidércnyomásból, és megeméssze az ügyet.

De ebben a pillanatban a kávéház ajtaján belépett Decsi… … …

Tartalom

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10. 11. 12. 13. 14. 15. 16. 17. 18. 19. 20. 21. 22. 23. 24. 25. 26. 27. 28. 29. 30. 31. 32. 33. 34. 35. 36.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Losoncz-Kelemen Emese
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3359 3
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence