részlet

A mű eredeti címe
The School for Good and Evil

Text copyright © 2013 by Soman Chainani
Illustrations copyright © 2013 by Iacopo Bruno
Hungarian translation © 2015, 2022 by Bozai Ágota

Published by arrangement with HarperCollins Publisher
All rights reserved.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.
A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2022
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.menokonyvek.hu
Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga
Olvasószerkesztő: Kótai Katalin
Műszaki vezető: Rácz Julianna

A magyar kiadás borítóját Iacopo Bruno grafikáinak felhasználásával Magyari-Ésik Zsófia tervezte

ISBN 978 963 584 267 4

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

cd

Ősidőknek erdejében

Két kastély áll, fej fej mellett;

Egy a Jónak, egy Gonosznak,

Együtt, de mind mást tanulnak.

Menekülnél, de nem lehet,

Kifelé csak mese vezet.

c 1 d A Hercegnő és a Boszorkány

Sophie egész életében arra várt, hogy végre-valahára elrabolják.

Ám ezen az éjszakán Gavaldonban minden gyermek nyugtalanul forgolódott az ágyában. Ha a Gazgató elvisz valakit, az nem tér vissza soha többé. Nem élhet teljes életet soha már. Nem látja viszont a családját. Ezen az éjjelen a gavaldoni gyerekek az állattestű, vörös szemű szörnnyel álmodtak, ami eljön értük, kiragadja őket ágyukból, befogja a szájukat, hogy ne sikíthassanak.

Sophie azonban inkább hercegnős álmot álmodott.

Kastélyba érkezett, ahol éppen az ő tiszteletére adtak bált. Érdekes bál volt. A teremben legalább száz kérő tolongott, és közel s távol rajta kívül nem volt egyetlen lány sem. Itt vannak először olyan fiúk, akik megérdemlik őt, gondolta, ahogy elsétált előttük. Hajuk dús, fényes; ingjük kelméjén át is látni izmaik feszességét; bőrük tiszta, sima, napbarnított; szépek és figyelmesek. Pontosan olyanok, amilyennek a hercegeknek lenniük kell, ahogy az a nagykönyvben meg van írva. Ám éppen akkor, amikor odalépett egyikükhöz, aki a többieknél is szebbnek, jobbnak látszott, akinek ragyogó kék szeme és gyönyörű szép fehér haja volt, akit „boldogan éltek, míg meg nem haltak” párjának gondolt, akivel le tudta volna élni az egész életét… Kalapács ütötte át a szoba falát. A hercegek képe nyomban szertefoszlott.

Sophie szeme felnyílt. Reggel lett. A kalapácsütés a valóság. A hercegek nem.

– Apa, ha nem alszom kilenc órát, karikás lesz a szemem.

– Mindenki azt beszéli, hogy idén téged visznek el – mondta apukája, aki éppen egy idétlen deszkát szegelt Sophie hálószobájának ablakára, amit így már teljesen befedett mindenféle zárszerkezet, vastüske és csavar. – Folyton azt mondják, hogy nyírjuk le a hajadat, maszatoljuk össze az arcodat. Mintha hinnék ebben a tündérmesés ostobaságban! Ma éjjel azonban senki nem juthat be ide. Az biztos – közölte, és mondandóját nyomatékosítandó újabb irdatlan kalapácsütést mért a szögre.

Sophie befogta fülét, elkomorulva pillantott egykor szép ablakára, ami most úgy nézett ki, mintha valami boszorkánytanyán lenne.

– Zárak. Ó, vajon miért nem gondolt eddig erre senki?

– Nem tudom, miért véli mindenki azt, hogy idén téged visznek el – mondta Sophie apukája. Ezüstszín haján verejtékcseppek csorogtak lefelé. – Ha az a Gazgató vagy kicsoda jót akar, inkább Gunilda lányát viszi el.

Sophie összerezzent.

– Belle-t?

– Nála jobb gyerek nincs a világon. Minden délben ebédet visz az édesapjának a malomba. A maradékot annak a szegény, szerencsétlen öregasszonynak adja, aki a téren ücsörög.

Sophie érzékelte apja hangjának neheztelő élét. Ő soha nem főzött bőséges ebédet neki, azután sem, hogy édesanyja meghalt. Erre természetesen jó oka volt (az olaj és a füst ugyanis eltömíti a puha arcbőr finom pórusait), de tudta, hogy ez érzékeny téma közöttük. Ez nem jelenti azt, hogy édesapja éhes maradt. Sophie a saját kedvenc ételeivel kínálta: répapürével, brokkoliraguval, párolt spárgával, spenótfőzelékkel. Így legalább nem lett olyan felpüffedt dagadék, mint Belle apja. Éspedig pontosan azért nem hízott el, mert Sophie nem vitt neki otthon főzött bárányragut és sajtszuflét a malomba. Ahogy a téren ücsörgő szegény ősöreg banya is, aki bár nap mint nap azt hangoztatta, hogy mardossa az éhség, bizony egyenesen kövér. És ha a hízásról Belle tehet, akkor nemhogy nem jó lány, hanem a leggonoszabbak közé tartozik.

Sophie visszamosolygott édesapjára.

– Mint mondtad, ez az egész csak tündérmesés ostobaság.

Azzal fürgén kiugrott az ágyból, a fürdőszobába szökellt, és becsapta maga után az ajtót.

A tükörben az arcát nézegette. A durva ébresztés nem maradt következmények nélkül. Derékig érő, aranyszín haja nem fénylett olyan ragyogóan, mint máskor. Jádezöld szeme homályosnak látszott, szamócapiros ajka kissé száraz. Még tejszínes fehér, őszibarack árnyalatú bőre is mintha fakóbbnak tűnt. De még így is hercegnő vagyok – gondolta. Apja nem veszi észre, mennyire különleges, de édesanyja pontosan tudta. „Túl szép vagy erre a világra, Sophie” – mondta utolsó leheletével. Édesanyja elment valahová, ahol jobb neki, és most ő is el fog menni.

Ma elviszik az erdőbe. Ma új életet kezd. Mától a saját tündérmeséjében fog élni.

Ehhez pedig most az kell, hogy úgy is nézzen ki, mint aki alkalmas a szerepre.

Bőrét először is kaviárral dörzsölte be, aminek ugyan lábszaga van, de nem engedi megjelenni a pattanásokat. Aztán sütőtökpürét masszírozott arcára, azt kecsketejjel mosta le, majd sárgadinnyés, teknősbékatojás sárgájából készült pakolást kent fel. Miközben a pakolás száradását várta, mesekönyvet lapozgatott, és uborkalét kortyolgatott. Az uborkalé belsőleg gondoskodik arról, hogy bőre üdén puha legyen. Kedvenc részéhez lapozott a mesében, ahol a gonosz boszorkányt szögekkel kivert hordóban gurítják le a hegyről, és nem marad belőle semmi, csak a kisfiúk csigolyáiból fűzött karkötője. A félelmetes karkötőt nézve Sophie gondolatai valahogy az uborkára terelődtek. Mi van akkor, ha az erdőben nincs uborka? Mi van akkor, ha a többi hercegnő kimerítette a készletet? Nincs uborka! Akkor ő elfonnyad, összeaszik, akkor…

Szikkadt sárgadinnyepelyhek hulltak a könyv lapjaira. A tükörbe nézett, és azt látta, hogy – ó, borzalom! – szemöldöke ráncolódik az aggodalomtól. Előbb a tönkretett álom, most pedig a ráncok. Ha ez így megy tovább, délutánra igazi banya lesz. Kisimította arcát, elűzte gondolataiból a zöldségeket.

Sophie további szépségápolási teendőinek leírása tucatnyi mesekönyvet töltene meg (legyen elég annyi, hogy libatoll, savanyított burgonya, lópata, kesudióvaj és egy fiola tehénvér kellett hozzá). Kétórányi szorgos szépítkezés és készülődés után habos rózsaszín ruhában, ragyogó üvegsarkú cipellőben és kifogástalanul font copffal lépett ki a házból. Még egy napja van, mielőtt eljő érte a Gazgató. Azt tervezte, ennek a napnak minden percét arra használja fel, hogy emlékeztesse azt a bizonyos férfiút, miért ő, nem pedig Belle vagy Tabitha vagy Sabrina vagy más nőnemű imposztor kerül elrablásra.

Sophie legjobb barátnője a temetőben lakott. Mivel Sophie eleve irtózott mindentől, ami rémisztő, szürke, unalmas és gyengén van megvilágítva, azt hihetnénk, hogy nem járt abba a kunyhóba, vagy inkább más legjobb barátnőt keresett. De nem. Ezen a héten minden egyes nap megtette az utat a Temetődombon álló házhoz; nagyon gondosan ügyelve arra, hogy mindig mosolyogjon. Hiszen éppen ez a jótettek lényege, ugyebár.

Ahhoz, hogy eljusson a házhoz, majdnem egy egész mérföldet kellett gyalogolnia a zöld ereszes, napsütötte tornyos, vidám tóparti házaktól az örök homály borította erdő széléig. A szép házak utcájából mindenhonnan kalapácsolás hallatszott. Amerre csak ment, apák deszkázták be a házak ajtaját, anyák tömtek szalmával frissen varrott madárijesztő bábukat, fiúk és lányok kucorogtak a tornácon, mesekönyveket bújva. Ez utóbbi látvány egyáltalán nem volt szokatlan, mert Gavaldonban a gyerekek nemigen csináltak mást. Fő tevékenységük a meseolvasás volt. Ám ezen a napon Sophie észrevette, hogy az olvasók tekintete rémült, szemük tágra nyílt, és olyan buzgalommal bújják a könyveket, mintha az életük múlna rajta. Négy éve ő is éppen ilyen kétségbeesetten igyekezett megmenekülni az átoktól. Akkor rá még nem kerülhetett sor. A Gazgató csak olyanokat visz el, akik már betöltötték a tizenkettedik évüket, akik már nem tudják gyereknek álcázni magukat.

Most ő következik.

Ahogy kezében piknikkosárral felfelé baktatott a Temetődombra, Sophie fájdalmat érzett, lába sajdult. Vajon a sok hegyre menettől megvastagodott a combja? A mesekönyvekben minden hercegnő ugyanolyan gyönyörű, arányos alkatú. A vastag comb annyira nem illik egy hercegnőhöz, mint a horgas orr vagy a nagy láb. Nyugtalanság fogta el, de azzal nyugtatta és szórakoztatta magát, hogy előző napi jó cselekedeteit lajstromozta. Először is megetette a tó vadludait lencse és póréhagyma keverékével (utóbbi természetes hashajtó, amely segít a ludaknak megszabadulni az ostoba gyerekek által bedobált penészes kenyér- és sajtfalatoktól). Aztán saját készítésű pittosporumfa-kivonat arclemosót adományozott a helyi árvaháznak (mert mint az értetlen gondnoknak magyarázta: „A megfelelő bőrápolás a legnagyobb jótett”). Végül tükröt helyezett el a templom mosdójában, hogy a hívek a lehető legjobban nézhessenek ki, amikor padjukba visszatérnek. Vajon ez elég? Vajon ez a sok jótett versenyre kelhet azzal, hogy valaki süteményt süt otthon, és hajléktalan banyákkal zabáltatja fel? Érezte, hogy gondolatai idegesen vissza-visszarebbennek az uborkatémára. Esetleg vihetne magával az erdőbe, hogy legyen saját készlete. Még rengeteg ideje van, hogy összecsomagoljon, mielőtt leszáll az este. Az uborka vajon nem nehéz? Az iskola küld bőröndhordozó lakájokat? Esetleg készíthetne uborkalét, mielőtt…

– Hová mész?

Sophie megfordult. A kiálló fogú, vérszegény, vörös hajú Radley vigyorgott rá. Egyáltalán nem a Temetődomb közelében lakott, de felvette azt a kellemetlen szokást, hogy folyton-folyvást, egész nap az ő nyomában járt.

– Egyik barátnőmet meglátogatni – felelte Sophie.

– Miért barátod a boszorka? – kérdezte Radley.

– Nem boszorka.

– Nincsenek barátai, és nagyon fura. Ettől boszorka.

Sophie türtőztette magát, ezért nem jegyezte meg, hogy ezen az alapon Radley ugyanolyan boszorkány, csak fiúban. Úgy mosolygott rá, hogy emlékeztesse, önmagában már az is jó cselekedet, ha jelenlétét kibírja és elviseli.

– A Gazgató el fogja vinni a Rosszak Iskolájába – közölte Radley. – Akkor új barátnő után kell nézned.

– Két gyereket visz el – közölte Sophie. Minden arcizma megfeszült, hogy fenntartsa a mosolyt.

– Az egyik Belle lesz. Senki nincs olyan jó, mint Belle…

Sophie mosolya lehervadt.

– …De én majd leszek az új barátod – ajánlotta Radley.

– Pillanatnyilag nincs nálam szabad barát hely! – csattant fel Sophie.

Radley arca hirtelen éretteper-színűre változott.

– Ó, hát… csak arra gondoltam… hogy…

Azzal eloldalgott, mint egy oldalba rúgott kutya.

Sophie nézte, ahogy Radley kusza hajzata is eltűnik a domboldalon. Ó, ezt most jól elintézted – gondolta. Hosszú hónapok fáradságos jó cselekedetei és kényszeredett mosolyai… megannyi munka, és most az egészet elrontotta e miatt a csökött Radley miatt. Miért nem tette széppé a napját? Miért nem válaszolta egyszerűen azt, hogy „jó, szívesen leszek a barátod?” És ezzel olyan pillanatot adott volna ennek az idiótának, amire évekig szép emlékként gondolhatna vissza. Tudta, hogy ez lenne a helyes, az ildomos dolog, mivel a Gazgató nyilvánvalóan legalább olyan nagy figyelemmel követi őt, mint a Mikulás karácsony előtt. Mégis képtelen volt rá. Ő szép, Radley pedig ronda. Csak egy megátalkodott gazember lenne képes hamis reményekbe rángatni. A Gazgató nyilván megérti ezt.

Sophie kinyitotta a rozsdás temetőajtót. Rögtön érezte, hogy gyomok súrlódnak lábához. A mohos sírkövek nem szép rendben sorakoztak, hanem itt-ott véletlenszerűen álltak ki a földből benőtt halmok és zörgő avar között. Ahogy sötét sírok és száraz faágak között haladt előre, gondosan számolta a sorokat. Soha nem nézett az anyja sírjára, a temetésen sem tette, és ezzel a szokásával ezen a napon sem volt szándékában szakítani. Ahogy elhaladt a hatodik sor mellett, bibircses nyírfára nézett, és csak azt nézte, semmi mást. Közben arra gondolt, hol lesz már másnap ugyanebben az időben.

A legsűrűbben egymás mellett álló sírok között volt a Temetődomb utca 1. A házat nem deszkázták be, nem is zárták, mint a tóparti házakat, de attól még egyáltalán nem volt hívogatóbb. A tornácra vezető lépcsők penész-zöldek. A sötét deszkán nyírmagoncok és vadszőlőindák kúsztak felfelé; a hegyes szögű, magas, fekete tető úgy állt a négy falon, mintha boszorkánysüveg lenne.

A nyikorgó lépcsőn felfelé menet Sophie igyekezett úgy tenni, mintha nem venne tudomást a szagról: fokhagyma- és ázottmacska-bűz volt. Elfordította tekintetét a szanaszét heverő fejetlen madarakról, nyilvánvalóan a macska áldozatai.

Felkészült a küzdelemre. Bekopogott.

– Tűnj el innen! – szólt ki egy mogorva hang.

– Nem illik így beszélni a legjobb barátnőddel – hízelgett Sophie.

– Nem vagy a legjobb barátnőm.

– Akkor ki az? – kérdezte Sophie, és arra gondolt, talán Belle-nek is sikerült valahogy feljutnia a Temetődombra.

– Semmi közöd hozzá!

Sophie mélyet sóhajtott. És nyelt. És nyelt. Nem akart még egy Radley-incidenst.

– Hiszen tegnap olyan jól éreztünk magunkat együtt, Agatha. Arra gondoltam, hogy újra…

– Narancssárgára festetted a hajamat.

– De helyrehoztuk, nem?

– Mindig rajtam próbálod ki a kencéidet és löttyeidet, hogy megtudd, milyen a hatásuk.

– Hát nem erre valók a barátok? Hogy segítsenek egymásnak?

– Sosem leszek olyan szép, mint te.

Sophie nagyon igyekezett, hogy valami vigasztalót mondjon. Túlságosan sokáig kereste azonban a szavakat; távolodó lépteket hallott.

– Ez nem jelenti azt, hogy nem lehetünk barátok! – szólt Sophie.

Ismerős, kopasz, ráncos macska vicsorgott rá a tornác sarkából. Sophie hirtelen visszaperdült az ajtóhoz.

– Hoztam kekszet!

A léptek megálltak.

– Igazi kekszet, vagy olyat, amit te csináltál?

Sophie elhúzódott az ólálkodó macskától.

– Könnyű és vajas. Éppen olyan, amilyet szeretsz.

A macska fújt.

– Agatha, engedj be!

– Nem. Azt fogod mondani, hogy büdös vagyok.

– Nem vagy büdös.

– Akkor a múltkor miért mondtad?

– Mert akkor büdös voltál! Agatha, a macska fúj rám…

– Talán megérti a hátsó gondolatokat.

A macska kimeresztette karmait.

– Agatha, nyisd ki az ajtót!

Az állat egyenesen az arca felé ugrott. Sophie sikított. Hirtelen egy kéz nyúlt közéjük, képen csapta a macskát.

Sophie felnézett.

– Perrszepó már nem talál madarat – közölte Agatha.

Hatalmas fekete hajkoronája úgy nézett ki, mintha olajjal lenne bekenve. Fekete ruhája formátlan, mint a krumpliszsák. A sötét ruhaanyag még jobban kiemelte bőre sápadtságát. Szinte elveszett a bő lebernyegben; csontjai kidudorodtak. Beesett arcából apró katicabogár-szempár pislogott.

– Arra gondoltam, hogy elmehetnénk sétálni – javasolta Sophie.

Agatha az ajtófélfának dőlt.

– Még mindig próbálok rájönni, miért akarsz barátkozni velem.

– Azért, mert kedves és mókás vagy – felelte Sophie.

– Anyám szerint goromba és kedvetlen vagyok. Szóval valamelyikőtök hazudik.

Belenyúlt Sophie kosarába, félrehúzta az asztalkendőt, kitakarta a száraz, vajtalan, korpás kekszet. Hervasztó pillantással nézett Sophie-ra, aztán visszament a házba.

– Ezek szerint nem megyünk sétálni? – kérdezte a lány.

Agatha éppen becsukta volna az ajtót, de meglátta Sophie csüggedt arcát. Mintha Sophie is annyira várta volna a sétát, mint ő.

– Na, jó. De csak egy rövidet – mordult Agatha zsémbesen, azzal kinyomakodott az ajtón Sophie mellett. – Szabály: ha valami nagyképű, sértő, nyafka vagy álszent megjegyzést teszel, figyelmeztetés nélkül rád uszítom Perrszepót, és egészen hazáig fog követni.

Sophie utánaszaladt.

– Akkor meg sem szólalhatok!

Tartalom

1. A Hercegnő és a Boszorkány

2. Az emberrablás művészete

3. A nagy hiba

4. A 66-os szoba három boszorkánya

5. A fiúk mindent elrontanak

6. Tényleg Rossz

7. A Magasztos Másságos Magasságos Méltóságos Boszorkány stílus

8. Az óhajhalraj

9. 100% Ki mit tud?

10. Rossz csoport

11. Az Iskolamester rébusza

12. Hullazsák utca

13. A Tortúratréning-terem

14. Haláli megoldás, avagy a sírásó sóhaja

15. Válassz magadnak koporsót!

16. Cupido szabadon garázdálkodik

17. A császárnő új ruhája

18. A csótány és a róka

19. Van hercegem

20. Hazugságok és titkok

21. Mesetlon

22. Nemezis-álmok

23. Tükörvarázslat

24. Ahova a királyi herceg is gyalog jár; avagy a remény váratlan helyen bukkan fel

25. Tünetek

26. A Ki Mit Tud Cirkusz

27. Betartatlan ígéretek

28. A Rengetegtúl-erdő Boszorkánya

29. Gyönyörű Rossz

30. Sohamár

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Amerika – Apostrophic Labs License v1.00
Kaushan Script – SIL Open Font License 2.0
Marck Script – SIL Open Font License 2.0
Noto Serif – Apache License 2.0
Nymphette – Nymphont License v1.00
Sacramento – SIL Open Font License 2.0
Shadows Into Light – SIL Open Font License 2.0
Special Elite – SIL Open Font License 2.0