Florina Wolf: Pizzaszív I. – Légy mellettem

©Florina Wolf, 2024

Szerkesztés: Alba Ferro & Tira Nael

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

E-book: Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/profile.php?id=100083602294074

https://www.florinawolf.hu/

Kiadja: FairBooks Kiadó és Írói Műhely, 2024

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2024

ISBN 978-615-6681-34-8

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A FarkasÉhség Szerelem pizza receptje:

– Vegyél egy hangulatos, kisvárosi pizzériát.

– Tégy bele egy majdnem húszéves lányt.

– Adj hozzá két csajozós fivért és az ő szomorú sorsú barátjukat.

– Keverd össze egy púpos kanál titkos szerelemmel, egy nagy evőkanál családi összetartással és egy teáskanál gyásszal.

– Fűszerezd bőven bonyodalommal, barátsággal, szenvedéllyel.

Bié a szülei tragikus halála után két bátyjával közösen vezeti a FarkasÉhség Pizzériát, és igyekszik leplezni egyre erősebb vonzalmát fivérei legjobb barátja, Beke iránt, aki nemcsak elérhetetlen számára, hanem szintén küzd a saját családi problémáival.

Miközben készülnek az ínycsiklandóan finom pizzák, a Farkas testvérek és barátaik pedig élik hol vidámabb, hol nehezebb mindennapjaikat, közelebb kerülhet-e egymáshoz Bié és Beke? Vagy a lánynak be kell érnie a fiú barátságával?

Mindenkinek, akit törtek már össze, de mindezek ellenére továbbra is hisz a szerelemben

The Chainsmokers, ILLENIUM, ft Lennon Stella – Takeaway

Első fejezet

Bié

Belököm az ajtót, miközben Túró Rudit majszolok, és automatikusan a kihúzott, L alakú kanapéra esik a pillantásom, mert ott fekszik Ő, így nagybetűvel. Beke gyerekkoruk óta a bátyáim legjobb barátja. Többet alszik nálunk, mint otthon.

Nem véletlenül.

Csipog a telefonom, kilenc van, elengedhetetlen, hogy tízre odaérjünk a pizzériába mind a négyen. Szombat van, ma egész nap dolgozhatok, nem csak pár órát.

Kíméletlennek kell lennem. Felrántom a redőnyt, elhúzom a sötétítőfüggönyt, és kinyitom a negyedik emeleti erkélyünk ajtaját.

A háztömbünk mögött elterülő zöldövezet hatalmas tölgyfái narancssárga színbe öltöztek, hullatni kezdték leveleiket, langyos szellő fúj. Számomra ez a második tavasz.

Megfordulok, ahogy hallom, hogy Beke nyöszörög, majd átfordul az ágy sötétebbik oldalára. Elnevetem magam, mellé ülök és megbökdösöm a takaró felett.

– Álomszuszék.

Semmi.

– Medvetámadás! – Morgó hangot adok ki.

Halk kuncogás a válasza.

– Ha már fenn vagy, gyere! Segíts a tesóimat is kirobbantani az ágyból – emelkedem fel azzal a szándékkal, hogy nekilendülök a fivéreim szobájának is, de Beke hangja megállít.

– A helyedben nem tenném – nyögi a párnába, majd hatalmas sóhajjal a hátára fordul, kezével takarva előlem a tekintetét. – Nincs egyedül.

Velem szemben a két savmart üvegű hálószoba ajtaja csukva, sőt a sötétítő is le van húzva.

– Melyik?

– Egyik sem – nevet halkan.

– Ó.

Valahogy akkor is ki kell ráznom onnan őket, munka van, és azzal nem viccelünk.

– Aranyos vagy, ahogy így agyalsz, Bibi. Amennyiben hozol nekem egy kávét, bevállalom az ébresztésüket.

– Rendben – egyezek bele gyorsan, majd kimenekülök a konyhába.

A tesóim általában megkímélnek a kalandjaiktól. Sosem nyitottam rájuk, elég hallanom az andalító zenét a szobájukban lévő lejátszóból, és tudom, hölgytársaságuk van. Az pedig szent. Mondjuk, hogy sosem ugyanaz, az talán nem, de ez az ő életük, nem szólok bele. Ők sem az enyémbe. Igaz, nekem még nem volt barátom, így nem is nagyon van mibe beleszólni. Bekére gondolok, miközben berögzült mozdulatokkal elindítom a kávéfőzőt. Közel tizennégy éve vagyok szerelmes belé. Sosem mondtam meg sem neki, sem a fivéreimnek, és anno még a szüleinknek sem. Bár szerintem anya tudta.

Beleejtem a forró italba a kis csokit, amit a pizzériánkban is adunk a kávé mellé, elkeverem, majd jöhet a tejszínhab, kakaópor, az apró pillecukor meg a keksz.

Visszamegyek a nappaliba, Beke már meztelen felsőtesttel ül az ágy szélén, a látványtól megremeg a bensőm, és ehhez a számtalan hegnek a bőrén semmi köze.

Hihetetlen mennyire más hatást gyakorol rám, akárhányszor meglátom. Újra és újra meglódul a szívem, vagy olyan, mintha a lelkem éppen elhagyná a testemet. Mindegy, melyik, mert csak ő képes kihozni ezt belőlem. Van néhány jóképű srác a sulinkban meg a visszatérő vendégkörünkben, de rájuk nézek, és semmi. Ellentétben Bekével. Néha elég csupán rágondolnom, és máris teljesen kész vagyok, a szívem vadul kalapál, kipirosodik az arcom.

Kómás mosollyal veszi át a kávét, zongorista ujjai végigsimítanak az enyémeken. Le kell hunynom a szemem egy röpke pillanatra, különben elárulom magam. Mozgolódást hallok a szobákból, Beke csak némán bólint egyet pólófelhúzás közben, mire sarkon fordulok, és a szobámba vonulok átöltözni, majd a konyhába reggelit készíteni. Pár perccel később csatlakozik Beke, elmossa a csészéjét. Fél szemmel figyelem, miközben sonkát szeletelek. Kezét az enyémre teszi, és halkan szól hozzám.

– Majd én befejezem. Csak te tudod olyan finomra csinálni – biccent a bugyogó teavíz felé.

Helyet cserélünk, hátunk néha egymásnak feszül az aprócska konyhában. Érzem a feszültséget és a szikrákat közöttünk. Elfojtott beszélgetés üti meg a fülemet a csukott konyhaajtó mögül, a bejárat csukódása jelzi, hogy a hölgyvendégek távoztak.

Néhány pillanattal később Dusán – az idősebb bátyám – lép be a konyhába, és a kávégépet kezdi bűvölni. Amíg nincs benne az első fekete, felesleges hozzászólni, konkrétan képtelen az értelmes és tartalmas társalgásra. Mélybarna hajában néhány tollpihe pihen, amit meglátva elnyomok egy mosolyt.

Mirkó mosolyogva libben be, puszit nyom a fejemre, mikor felé nyújtom a kedvenc bögréjét a legújabb teakeverékemmel megtöltve. A bögrében lévő teatojásban Sencha zöld tea, jázmin, papaya- és őszibarackdarabok, narancsszeletek, vörösáfonya, bogáncs, narancs- és körömvirág keveréke található. Ez a Sex on the Beach.

Mirkó enyémmel megegyező zöld színű szeme kíváncsian csillog, rövid, göndör, szőke haja kezelhetetlenül mered mindenfelé. Mondtam már neki, hogy ha megnövesztené úgy, mint én, sokkal jámborabbá válnának azok a tincsek.

– Egy újabb Bié-féle varázslat? – szagol bele a tea párájába.

– Nem kezeskedem az ízéért, mindig másmilyenre sikerül – kacsintok, miközben felidézem a kedvenc animémből Báró mondatát, majd én is megfogom a saját bögrém, és belekortyolok.

Isteni, ezt az opciót is beveszem a receptjeimbe.

Dusán szörnyülködve méreget minket, mint aki nem hiszi el, hogy a tea is képes olyan élénkítő hatást gyakorolni az emberre, mint a kávé. Pedig igen!

Beke mindenkinek három szendvicset készít, vajjal, sonkával, tükörtojással és sajttal. Megkóstolom, az ízkavalkád megtölti a számat. Ragadt rá is a szakács barátaitól.

– Van mára valami extra, sorellina? – figyel rám két falat között, Dusán.

Elveszem a pultról a naptáram, és a legújabb kedvenc könyvjelzőmnél nyitom ki, ami egy édes szavakat tartalmazó, pizzaszelet formájú jegyzetlap. Ennától kaptam.

– Igen – nyelem le a falatot. – Egy babakelengye-parti, maximum tízen lesznek, szóval a lányokkal a külső teraszt készítjük fel a számukra.

– A rendelést leadták? – lép közelebb Mirkó. – Nem tudom elolvasni – húzza a száját vicceskedve, ujjait göndör fürtjein futtatja végig.

Meglököm a vállát.

– Te beszélsz? A grafológus otthagyná a szakmáját, ha a te kézjegyeddel találkozna – forgatom a szememet.

– Az attól függ – ingatja a fejét.

– Mitől? – bámulok rá elképedve.

– Ha nő az illető, másféle kézjegyemmel is találkozhatna – röhög fel, a másik kettő meg csatlakozik hozzá.

– Szóval – köszörülöm meg a torkom. – Az eredeti kérdésre a válasz igen, leadták a rendelésüket. Két XXL pizzát rendeltek felesben, az egyik Diavolás és Son-Go-Kus, a másik a Futár kedvence és Fokhagymás-csirkés. Illetve a tortát szeretnék még hűteni, ennyi – csapom össze a naptáram.

Dusán és Mirkó összenéznek. Általában ilyenkor beszélik meg – csupán szemkontaktussal – a posztjukat, hogy ki lesz, aki a tésztát nyújtja, és ki rendezi rá a feltéteket.

Ez nálunk családi vonás, talán kicsit szokatlan, mint a neveink is. A szüleink Rovinjban találkoztak, egy magyar táncházas esten. Anya ott élt, apa pedig tanulmányi útra ment, és egymásba szerettek, majd a közös magyar származás összekötötte őket annyira, hogy úgy döntsenek, hátrahagynak mindent, és ebben az országban alapítanak családot. Az édesanyánk horvát-magyar családjában az a hagyomány, hogy a fiú gyermekeket az anya, a lányokat az apa nevezi el. Így a fivéreim anya horvát, az édesapánk olasz-magyar nemzetiségének nevét viszont én viszem tovább, így lettem Bibirella. Utoljára a szüleink halála utáni gyámsági tárgyaláson hívtak így, mikor Dusán kérelmezte Mirkó és az én gyámságomat.

Nem mintha Beke neve mindennapi lenne. Egyébként az ő feladata a futárkodás a cégünknél. Én előkészítős vagyok. Amint végzek, vagy hazamegyek – ha Jázmin és Enna dolgozik –, vagy beállok előre diszpécsernek és felszolgálónak. A két lány az osztálytársam, és ők a legjobb barátaim is, amióta átiratkoztam az idegenforgalmi osztályból a vendéglősre.

A fivéreim már nem járnak iskolába, nekem pedig csupán ez az évem van hátra, az érettségi négy év után a kétéves technikusi képzés. Amíg le nem vizsgázom a Belkai Vendéglátóipari és Turisztikai Szakközépiskolában, addig csupán hétvégente segíthetek be nekik egész nap. Ebben állapodtunk meg.

***

Felhúzom a kabátom és a bakancsom, majd elindulok kifelé a lakásból, le a végeláthatatlan lépcsősoron, és két sarokkal arrébb már ott is van a megtestesült álmunk, a kis zugunk – a FarkasÉhség Pizzéria.

Végigsimítok a fekete futárkocsin, rajta a logónkkal, amit Beke rajzolt – egy kör, a közepén egy farkasfej, mögötte egy egész pizza, aminek az egyik szelete kicsit kiemelkedik, a fej alatt pedig a név.

Elindulok az épület felé. A teljesen üveges bejárati ajtót és a hatalmas, bal oldali ablakot fekete antracit keretezi, az ajtótól jobbra, a pult belső oldalán egy hosszúkás ablak húzódik, így munka közben csupán mellkastól felfelé látszódunk.

Amint belépek, elhaladok a magas asztalok és bárszékek mellett, rápillantok a két ablaknál az ülőpadokra és az azokkal egymagas asztalokra, hátha hiányzik valamelyikről a sótartó vagy a szalvéták, majd végigpásztázom az önkiszolgáló üdítős hűtő tartalmát, fel van-e töltve. A jobb sarokban a koedukált mosdót most hagyom, felette a falon lévő tévé még fekete, de hamarosan onnan mennek majd a meccsek, a hangszórókból meg az éppen aktuális diszpécser kedvenc zenei listája fog szólni.

A berendezés a családunk két nemzeti lobogójának színeit hozza, magyar és olasz, vagyis a fal fehér, de könyökmagasságban, ahol találkozik a faborítással, van egy piros csík, a székeken pedig zöld huzatú párnák. Az utóbbi részben Nonna olaszországi pizzériája miatt, részben pedig mert mindhármunknak gyorsabban megtanulható nyelv volt az olasz a horváthoz képest.

A bejárat jobb oldalán található négy bárszék egyikén mindig Beke ül, míg várja a rendeléseket. A pultnál elfordulok a hátsó folyosóra, aminek jobb oldalán vannak az előkészítő helyiségek, raktárak, majd a pihenő, ahol mindenkinek van saját öltözőszekrénye, egy pad, egy kétszemélyes kis kanapé, amin pihenhetünk, a helyiség végében két toalett meg a zuhanyzók. Berakom a kabátom a szekrényembe. Kilépek a folyosóra, de nem megyek tovább az irodába, a velem szemben lévő hátsó bejáratot pedig majd kinyitja Jázmin, mikor cigizni megy.

Visszafelé kitárom az egyetlen bal oldali ajtót, ami a rendezvényes különtermünkbe vezet.

Az órára lesve észbe kapok, és rohanok kinyitni a bejáratot.

Ma reggel nem iszom lájtos kávét, inkább nekiállok megfőzni a bolognait, illetve lepirítani a fokhagymás csirkealapot.

Ránézek a közösségi platformunkra, posztolok egy pizzás képet a fotóalbumomból, majd átváltok a személyes oldalamra. Az egyik értesítés szerint a milánói világkiállításon október a magyar-olasz kapcsolatok hónapja lesz. Elmosolyodom, és dobok rá egy hüvelykujjat. A számat rágcsálom belülről, de végül beírom a keresőbe a nevet, és lecsekkolom a profilját. Változatlan. Kifújom a sokáig benntartott levegőt.

Mire a tesóim megérkeznek, már kihűlnek a pizzaalapok, készülhet a többi feltét.

Enna és Jázmin is megjön, az utóbbi a vendégtérben veszi fel a munkát, mint diszpécser. Olyan, mint aki egy manga lapjairól lépett le, fekete csőszárú nadrágot, tornacipőt, az együtt turizott Linkin Park-os pólót, valamint fekete dzsekit visel. Szintén fekete haja a válláig ér, jobb fülében legalább hat piercing, füstösre sminkelt szemhéja csak még jobban kiemeli szeme egészen mélyzöld színét.

Enna beáll mellém, a sajttömböket kezdi reszelni a géppel. Fehér blúzt és rózsaszín ceruzaszoknyát visel, szürke topánkáját munkacipőre cserélte, hosszú, egyenes barna haja magas kontyban csücsül a feje tetején, elegáns ezüst nyaklánc és fülbevaló szettet visel ma. Szikrázó kék szeme huncutul csillog, és ezerwattos vigyorral szuggerál, megvillantva gödröcskéit. Tudom, pikáns éjszakája volt, és csupán arra vár, hogy elmesélje nekem, de addig nem fogja, amíg rá nem kérdezek.

Húzom még egy kicsit az agyát.

Nyugisan szeletelem az erős paprikákat, mikor nem tolerálja tovább a megjátszott érdektelenségemet, ledobja a pultra a sajttömböt, és csípőre tett kézzel rám förmed.

– Bié! Most komolyan nem fogsz rákérdezni? – bámul hitetlenkedve.

Tettetett unalommal pillantok rá, mély levegőt veszek. Leteszem a kést, és összefonom a karjaim.

– Hallgatlak.

– De ne így! – rázza a fejét, mint egy sértett kisgyerek.

Kész, eddig bírom, elnevetem magam.

– Hát persze, hogy kíváncsi vagyok a túlfűtött éjszakádra, mesélj, milyen a srác!

– Oh, isteni volt, és annyit elöljáróban elárulhatok, hogy nem csak ketten voltunk – somolyog.

Mindenféle szexuális felvilágosítást megkaptam anno anyutól és a félévente kétszer az osztályba látogató védőnőtől, de testközeli élményről csak Ennától hallottam. A bátyáim nyilvánvalóan nem avatnak be, én sem kérdeztem őket soha. Az fura lenne. Beke magánéleti dolgairól fogalmam sincs, minden bizonnyal volt már nővel, elvégre huszonöt éves.

Amint elképzelem valaki mással, aki nem én vagyok, összefacsarodik a szívem a fájdalomtól, de valami hatalmas csodának kellene történnie, hogy egyszer mi ketten összekerüljünk. Esetleg egy párhuzamos dimenzióban vagy egy másik életben.

Enna általában mindent elmesél a jó ízlés határain belül, így azért vannak dolgok, amiket a fantáziámra hagy.

Hallottam már efféle dolgokról, hogy több nő és férfi, de ez nem fura? Nem csak azzal fekszünk le, akibe szerelmesek is vagyunk?

Hamarosan megtudom Ennától, hogy volt velük még egy lány. Rögvest elpirulok, ahogy a vele művelt dolgokról is elkezd mesélni.

– De ettől nem lettem leszbikus, talán biszex – dönti oldalra a fejét. A zavaromat látva elneveti magát. – Remélem, nem fogsz ezután másképpen tekinteni rám.

– Igyekszem, de hagyj még nekem egy kis időt, hogy ezt feldolgozhassam.

Lehajtott fejjel szeletelem a szalámikat. Akaratlanul is elképzelem, hogy Beke és én műveljük azokat a dolgokat, amiket Enna mesélt, persze csak kettesben. Beleremegek.

– Jaj – lök meg a csípőjével Enna –, olyan kis cukin szűz vagy, Bié. Kéne valaki, aki megrak téged, megkönnyebbülnél, nem lennél ilyen kis nyuszi.

Felsandítok. Észreveszem, hogy Beke a nyitott ajtóban támaszkodik. Elakad a lélegzetem, biztosan el is sápadok, tisztán látszik rajta, hogy hallgatózott. Legalábbis ami a szűzies részt illeti, egész biztosan hallotta. Könyörgöm, nyíljon meg alattam a föld, hadd süllyedjek el!

– Khm – köszörüli meg a torkát, de ez csupán időhúzás a részéről. – Bibi, Dusán hív – mutat a háta mögé, majd elindul az ellenkező irányba, az öltözők felé.

Enna idegesen megszívja az alsó ajkát. Igen, kicsit érezd rosszul magad! Ledobom a kötényem, és kisétálok a többiekhez.

– Fél óra múlva jönnek a babapartizók, ugye? – pillant fel az órára megerősítésként Dusán.

– Igen – csekkolom én is a karórámat.

– Jázmin kivitt minden díszítést a teraszra, de rá bent lenne szükségem. Meg tudnád oldani egyedül a dekort?

– Persze – suttogom lehajtott fejjel, mert még mindig röstellem magam az iménti események miatt.

Jázminnal a hátsó, gazdasági bejárat folyosóján találkozunk. Elhadarja, mit merre tett, de nem nagyon figyelek rá. Bármekkora is a megszégyenülés legmagasabb mértéke a Guinness Rekordok Könyvében, én tutira új csúcsot állítottam fel. A dobozok közt fél percre a tenyerembe temetem az arcom. Ennyi időt hagyok magamnak. Mély levegő, előveszem a pulcsim zsebéből a mentás ajakbalzsamomat, az illata azonnal feltölt, bekenem vele a számat. Hajrá, gyerünk díszíteni!

Jázmin megterítette az asztalt, így konkrétan tényleg csak a díszekkel kell foglalkoznom. Miután kipróbálom az izzókat, hogy működnek-e, megkísérlem felrakni őket a lambériára. A létra második fokán konstatálom, hogy még eggyel magasabbra kellene lépnem, amennyiben el akarom érni a kívánt magasságot.

Remegni kezdek.

Nem megy. Érzem, amint elönt a pánik, a régi érzések felcsapnak a mellkasomban, odakapok a szívemhez, és próbálom egyenletesre nyugtatni szapora légzésem. Megszédülök, de már nem tudok megkapaszkodni a létra tetejébe. Behunyom a szemem, talán késleltethetem így a fájdalmat. De az elmarad. Erős karokat érzek magam körül, a derekam és a combom alatt. Az illata utólag kólint fejbe – Beke. Megilletődve nézek fel rá, ő pedig ijedten rám.

– Jól vagy? Miért nem szólsz?! Itt vagyok!

– Bo-bocsánat, azt gondoltam, megoldom – pislogok zavartan.

Leenged a karjából, átveszi tőlem az égősort, majd akasztgatni kezdi a kampókba. Valószínűleg Enna benyomta ide is a rádiót, halk zene kezd szólni a hangfalakból. A girlandok következnek. Ahogy adogatom, Beke véletlenül ráfog az ujjaimra. Pilláim alól lesek fel rá. Miután a díszeket kiveszi a kezemből, és feltűzi őket, leül a létra tetejére, onnan méreget engem elgondolkodva.

– Hallottam, amit Enna mondott neked – kezdi nehézkesen.

Ne! A pánikroham újra elkezd felkúszni az ereimben.

– Tudom, semmi közöm hozzá, és nyilván sok mindenkitől tájékoztatást kaptál már a dologgal kapcsolatban. – Elpirul, a hajába túr, majd őszintén, egyenesen a szemembe néz. – Jól gondold meg, kivel lesz az első alkalom, mert örökre emlékezni fogsz rá. Ennek olyan élménynek kell lennie… – keresi a szavakat. – Szóval, semmiképp se add oda magad annak a fiúnak, akivel járni kezdesz, csak azért, hogy túless rajta, ahogy Enna mondta. Nem vagytok egyformák, neki valószínűleg nem számított, de te más vagy.

– Neked is ilyen meghatározó volt? – kutató tekintettel pillantok fel rá.

Úgy vagyok vele, ha már bizalmasan beszélgetünk, akkor visszakérdezhetek anélkül, hogy tudná az igazi miértjét.

Elereszt egy szégyenlős félmosolyt, és én ebből tudom a választ.

A beszélgetést sajnos nem tudjuk folytatni, mert megérkeznek a vendégek. Beke összecsukja a sokat megélt létrát, és kiviszi a zárt teraszról. Hátrafordulok, de csak távolodó alakját látom. Felveszem a szokásos mosolyom, és melegen üdvözlöm a vendégeket.

A felszolgált pizza után jöhet a torta, kérésre készítek róluk közös képet. Miután elmennek, Enna jön hátra segíteni, összeszedjük a tányérokat, és levesszük a díszeket.

– Sajnálom, hogy kellemetlen szituba hoztalak, éppen Beke előtt – suttogja.

– Semmi baj – súgom vissza, aztán a folyosóra készített seprűhöz lépek, és seperni kezdek.

– Valamikor meg kellene mondanod neki – simítja meg a vállam.

– Nem tudom, hogyan – ingatom a fejem, míg kiszedem a szemeteszsákot. – Félek is, mert azután minden, de minden megváltozna. Akkor még ez is jobb, mint az, hogy soha többé ne beszéljünk, vagy éppen ne lássam.

– Ezt a döntést neked kell meghoznod – karol át, miközben előre tartunk a többiekhez.

***

A fivéreim letusolva, kiöltözve számolják a kasszát a nap végén.

Jázmin az utolsó simításokat végzi a feltöltéseken, Beke pedig kiveszi a kezemből a szemetet, és kimegy az utcára, hogy a nagy szemetes konténerbe dobja. Csodálkozom, hogy egyedül én szerettem bele ebbe a fiúba, mert ilyen megmozdulásokkal akármilyen nőt lenyűgözne.

A fivéreim a perselyeinkbe dobják az elosztott borravalót, majd sietve távoznak. Enna az utolsó részt törli fel a padlón, bevárom az ajtónál, és mikor kilép mellém, elfordítom a kulcsot a zárban. Addigra Jázmin is elszívja a cigijét, és együtt indulnak meg hazafelé a sötét utcán. Én az ellenkező irányba fordulok.

Újra Beke felé vándorolnak a gondolataim. Az erős karjai körülöttem, a senkiéhez sem hasonlítható illata az orromban. Bár ne lennék ilyen tutyimutyi, és megmondanám neki, hogy szeretem. Akkor együtt lehetnénk, most is kéz a kézben sétálnánk haza. A gondolatmenetemet megszakítja az, hogy lépteket hallok a hátam mögött.

Basszus, már csak egy tömb, és otthon vagyok. Mielőtt azonban befordulhatnék az utcába, valaki hátulról elkapja a válltáskám pántját. Azzal a lendülettel megpördülök, és pofonra emelem a kezem, de megállok, mielőtt lecsapnék. Beke néz rám elkerekedett szemekkel, majd kitör belőle a nevetés.

– Megnyugtat a gondolat, hogy ha megtámadnának, meg tudnád védeni magad, de – a tenyeremre teszi a kezét, és ökölbe hajlítja az ujjaimat – így sokkal hatásosabb. Ha akarod, gyakorolhatunk.

– Te mit keresel itt? – bukik ki belőlem a megkönnyebbült kérdés.

– Amit te, hazafelé tartok.

Az otthona, ahol a szülei élnek, szögegyenesen a másik irányban van, de mivel velünk szívesebben van, így természetes, hogy inkább ezt tekinti annak. A cuccai java részét is nálunk tartja.

– Azt értem – köszörülöm meg a torkom. – Úgy értem, miért nem Dusánékkal vagy? Érted, bulizni, csajozni, meg egyéb pasis elfoglaltságok. – Próbálok közömbösnek tűnni, de érdekel a válasza.

– Nem vágyom ilyesmire – rántja meg a vállát, ahogy elindul. Tartom vele a lépést.

Beüti a jól ismert kódot, kitárja előttem a nehéz kaput, majd kétszer rávág a földszinti villanykapcsolóra. Ahogy felfelé lépkedek a lépcsőn, eszembe jut, hogy ha minden igaz, jövő nyáron a mi tömbünket is felújítják, leszigetelik végre, már alig várom.

Visszafordulok Beke felé, kényelmes, számomra lassú tempóban sétál fel, ebben a megvilágításban a haja inkább tűnik egészen sötétbarnának, mintsem feketének. Elvigyorodik, és pillanatok alatt beér, majd rohanni kezd tovább. Oh! Versenyezni akarsz?! Benne vagyok!

Az utolsó fordulóban érem utol, már veszít a kezdeti lendületéből. Belekapaszkodom a bal vállába, és fellököm magamat az utolsó néhány lépcsőfokra. Nyert ügyem van, ezért is lep meg a hirtelen fájdalom. Beke elkapja a derekam, ezzel együtt elveszíti az egyensúlyát, aminek következtében elvágódunk a lépcsősoron, fölfelé. A derekam és a hátam egy része hasogat, nyilván jobban is fájna, ha nem tompítaná a kabát és a táska az ütést. Beke is nyöszörög, de nevet is. A két emelettel alattunk lakó szomszéd lendületesen kinyitja az ajtót, és választékos káromkodások között küld minket melegebb éghajlatra. Csak azután kezdünk el igazán nevetni, miután becsukódik mögöttünk a lakásunk ajtaja.

– Megyek, letusolok – nyöszörgöm sajgó tagokkal.

A fürdőbe érve végül meggondolom magam, és a kád mellett döntök. A hab szinte kifolyik, mikor belelépek, és kényelmesen elnyújtózom. Ahogy teljesen ellazulok, eszembe jut a délutáni beszélgetés rólam és Bekéről. Akaratlanul megrándul a testem. Itt van tőlem egy karnyújtásnyira, és nincsenek itthon a bátyáim.

Kipattan a szemem, egyetlen pillanatra érzek magamban annyi erőt, hogy kirobbanjak a fürdőszobából, és színt valljak. Megkapaszkodom a kád peremében, felhúzom magam. A hab csillogó buborékruhával vonja be a testem, így mikor Beke belép, csupán a meztelen lábamat és karomat láthatja.

Ledöbbenve áll, bámulja a habokat néhány pillanatig, majd rám szegezi tanzanit szemét. Egyszerűen képtelen vagyok elengedni a tekintetét. Ajkaim enyhén elnyílnak, szólni akarok, de addigra már észhez tér. Zavartan túr bele a hajába, elhebeg egy bocsánatkérést, majd kiviharzik.

Gyáva vagyok! Meg kellett volna állítanom! Vajon sikerült volna?

Leengedem a vizet, kifésülöm a hajamat, fogat mosok és arcot tisztítok, aztán bekenem az ajkaim barackos ajakírral, kissé felvidít édeskés illata. Félve lépek ki a folyosóra, a nappali üvegajtaján villódzó fényt látok, Beke tévézik. Óvatosan bekopogtatok, szégyellem magam, mégis talán végre ki tudok valamiféle jelet olvasni a tekintetéből. Idegesen egy oldalra simítom az összes hajamat, nyugtalan vagyok a lehetséges végkimenetel miatt, megigazítom magamon a köntösöm.

Beke bűnbánó ábrázattal támasztja halántékát az ajtófélfának.

– Ne haragudj, Bibi, nem hallottalak, azt hittem, már végeztél. – Rám sem mer nézni. A sötét folyosó ellenére is meg vagyok róla győződve, hogy most totálisan vörös az arca.

– Nem történt semmi, nincs miért bűntudatot érezned – próbálok nyugodt hangot megütni, elrejteni hangom remegését. – Felejtsük el!

Egyetlen pillanatra, mikor találkozik a tekintetünk, azt olvasom ki belőle, hogy soha nem fogja tudni elfeledni. Én sem. Elsétál mellettem, és bemegy a fürdőszobába. Lehetséges, hogy képzelődöm, de mintha sóhajtott volna.

A nappaliban bekucorodom anya foteljába, és próbálok a filmre koncentrálni, de nem igazán sikerül. Mielőtt Beke visszatér, legyőz a fáradtság.

Második fejezet

Bié

Reggel az ágyamban ébredek. Megmosolygom a gondolatot, hogy Beke hozott be az este folyamán. De már nincs itt.

Nem igazán van étvágyam, így rögvest a pizzériába megyek, noha még bőven van két órám nyitásig. Kedvetlenül öltözök át az egyenpólónkba, a kényelmes nadrágomba és cipőmbe. Kiszárad az ajkam, így bekenem a színváltós ajakírommal.

A zöldségek ott várnak a raktár dupla ajtaja közt, mindig frissek, és a rendelésünk változtatásáig ugyanaz a felhozatal, ugyanabban a mennyiségben. Mindet áthordom az előkészítőbe, majd gondosan átmosom, kicsumázom, szeletelem és darabolom őket.

Mire a testvéreim megérkeznek, a pulton ülve már a saját pizzámat eszem, amit sebtében dobtam össze. A paradicsomos alaphoz kevertem némi fokhagymát, oregánót és friss bazsalikomlevelet, mozzarellával, kék sajttal meg prosciutto sonkával raktam meg. A belül lágy, kívül ropogós sült tészta kontrasztja koronázza meg az egészet.

A fiúk vesznek kóstolót, és feltartott ujjal jelzik, hogy meg vannak elégedve az ízvilággal.

Beke is hamarosan beesik, felragyog a szeme a fekete tányéromon heverő pizza láttán. Mosolyogva konstatálom, hogy kiszolgálja magát, majd rögvest le is eszi a fehér pólóját. Nem zavartatja magát miatta különösebbképpen. Fiú… Engem viszont nem hagy nyugodni.

– Nagyon finom lett, Bibi, az étlapon a helye – mosolyog rám csillogó tekintettel.

– Egyetértek – dobja a vállára a konyharuháját Dusán.

– Vedd le a felsődet!

Beke megdermed rágás közben, pislogás nélkül néz rám.

– Hogy mi? – neveti el magát, és megnyalja az egyik ujját a pizzám után.

– Bege, vaf… – kezdem mérgesen az értetlensége miatt, de elharapom a végét.

Csak én hívom néha őt Begének, mert kiskoromban nem tudtam kimondani a nevét, és megmaradt. Ám nem ez a fő gond. Dusán ma reggel igencsak szemfüles.

– Káromkodós persely, háromszáz forint – int a pizzavágóval a kezében az ötliteres befőttesüvegre, amire Beke rajzolt egy kiabáló embert, a káromkodásokat pedig különböző írásjelekkel helyettesítette.

Minden hónapban ürítjük, már most félig van, pedig még szeptember közepe sincs. A pénz felét eltesszük vésztartaléknak, a másik felét pedig minden hónapban más jótékonysági szervezetnek küldjük.

– Dehát ki sem mondtam! – felelem elképedve.

Dusán hátrapillant.

– De akartad, méghozzá olaszul, ami plusz kétszáz – fordul vissza, én meg kiöltöm rá a nyelvemet.

Bekéhez hajolok, és kinyújtott kezemmel határozottan megfogom a pólója alját, majd húzni kezdem felfelé.

– Bibi – ijedtében hátralép, magával rántva engem is a pultról.

A könyököm alatt tart meg, én viszont továbbra is felfelé húzom a pólót. Egymásba gabalyodunk. Ekkor érkeznek meg beszélgetve a lányok, majd hirtelen elhallgatnak.

– Öhm, sziasztok! – röhög Enna a képtelen jeleneten. – Lemaradtunk valamiről, Bié? – Csak finoman céloz a tegnap estére, hogy ne buktasson le.

Díjazom a diszkrécióját.

– Leettem magamat, Bibi pedig… – néz rám még mindig meghökkenve Beke. – Mit is szeretnél? – tekint le félig meztelen alhasára.

Nem követem a példáját, mert tutira összeesnék.

– Levenni rólad a pólód, mert ha most rögtön nem lesz kiszedve a folt, akkor megmarad.

Sokáig nézünk egymás szemébe, végül Beke megadóan felsóhajt, és elindul az öltöző felé, szóval követem.

A folyosón várom. A logónkkal ellátott váltópólóját viselve tér vissza, és nevetve az arcomnak dobja a foltosat. Az illata teljesen elönti az érzékeimet, mélyeket lélegzek, halkan kuncogok miatta. Belibbenek az öltözőbe, onnan jobbra a fürdőszobába fordulok, a mosdóban sikálni kezdem a fehér anyagot. Mikor teljesen tiszta lesz, kifüggesztem az egyik vállfára, és a radiátorra akasztom.

Amint kilépek a többiekhez kezemben a pénztárcámmal, beleszórom az összes aprót a káromkodós perselybe, és dobok mellé még egy ezrest.

A mozdulat közben Dusánra pillantok.

– Ezzel délelőttre megvagyok – mondom neki, a pénztárcámat pedig elsüllyesztem a fiókba. Érzem, hogy Mirkó szuggerál, felé fordulok, mire int. Mellé lépek.

– Mi van? – sandítok rá.

– Dusán nincs a topon – int a bátyánk felé a fejével, borzas tincsei meglibbennek.

– Mi van vele? Szívbajok? – kuncogok, mert az én tesóimat egyetlen nő sem utasította még vissza, úgyhogy az ki van zárva.

– Nem vicces, sorellina, most nem. Küldd haza!

– Én? – pislogok rá meghökkenve. – Mert rám aztán hallgatna – billentem oldalra a fejemet, göndör hajzuhatagom végigsimítja a vállamat.

– Igen. Én már mondtam neki eleget, de szerintem, ha most te mondod neki, akkor rád hallgatni fog. Menj! – taszít rajtam finoman.

Háttal nekidőlök a munkapultnak, és fürkészem a tésztát nyújtó bátyámat, hogy vegyen észre. Amint ez megtörténik, karikás szemei elárulják, hogy tényleg nincs rendben valami. Eszembe jut anya régi módszere. Óvatosan megérintem Dusán felkarját. Megrázza a fejét, mire enyhe félmosolyt eresztek meg.

– Menj haza, innen átveszem!

Sosem voltam hatással a tesóimra, de Dusán kivételesen felemeli és megtörli a kezeit. Öt perc múlva már a bejárati ajtó túloldaláról int, miközben hazafelé igyekszik. Felveszem a kötényem, amit pizzakészítésnél viselek, és kezdődhet is a napi őrület.

Amikor lecseng az ebédeltetés, felhívom Dusánt, mert aggódom érte, felveszi, nyöszörög kissé, majd közöli, hogy hagyjam pihenni.

***

– Megyünk haza? – kérdezi Beke a nap végén.

– Igen – szedelődzködöm.

Jázmin és Mirkó már a takarítási műveleteket végzik, Enna pedig a kasszát zárja. Beke kiterelget az ajtón, és elindulunk hazafelé. A háztömbünkbe lépve felsietünk a negyedikre. Benyitunk a lakásba, Dusán alsónadrágban mászkál, kicsit jobb színben van. Beke otthonosan mozog, a hűtőt nyitogatja, egymás után ötször. Kérdőn nézek rá.

– Nem találsz valamit? – vigyorgok.

– A kis dugicsokit.

– Felső polc?

– Üres a doboza.

Ellököm magam az ajtófélfától, és arrébb hessegetem a hűtőtől. Az alsó, fagyasztó részben benyúlok a legalsó polc leghátsó részébe, és előveszek egy zacskót. A kezébe ejtem.

– Ez brokkoli – fixíroz, ahogy kifelé indulok.

– Nézz bele, és válogass! – lépek ki a folyosóra, és a fürdőbe tartok. Megmosolyogtat a gondolat, hogy megosztottam vele a Celebrations minicsoki tartalékomat.

Tusolás után nedves hajvégeimet törölgetve sétálok ki a folyosóra, egyenesen a nappaliba tartok. Elhelyezkedem anya sárga foteljében, felteszem a lábamat a kis ottománra, és unottan keresgélek valami filmet a csatornákon. Bár így éjfél elmúltával ez kábé lehetetlen.

– Mit nézünk? – huppan mellém Beke a kanapé szélére.

– Még nem tudom – tűnődöm a pocsék felhozatalban válogatva.

Ahogy kapcsolgatok a tévécsatornák között, egyre kevésbé figyelek a képernyőre olyan fáradt vagyok. Az alvás határáról Beke semmihez sem hasonlítható illata ránt vissza. Beharapom az alsó ajkam. Beke mellettem nyög egyet, mire kettőt pislogok, és végre látok is, nem csak nézek. Baszki! Pornó! Mivel nincs a képernyő egyik sarkában sem jelzés, valószínűleg a lejátszóban felejtett lemezről indulhatott el.

– Áh! – sikítok fel.

Kiejtem a kezemből a távirányítót. Természetesen olyan peches vagyok, hogy szétesik a hátulja a parkettán, és az elemek a kanapé alá gurulnak. Persze a film nem kapcsolódott el, még nagyban dolgoznak egymáson a felek, miközben én kétségbeesetten próbálok az elemekhez férni.

– Engedj oda! – érinti meg a hátamat Beke, és szorosan mellém hasal.

Siker! Meglett az egyik, de kell a másik is, azt viszont már nem éri el. Gyorsan pörgetem az agyam, hogy milyen bizgentyűnkben van olyan, ami jó lenne. Az egyik világítós díszemet kapom le a nappali bútor polcáról és szedem szét. Beke már mellettem van, belepattintja az elemet, majd átkapcsol egy tévécsatornára.

Egymásra nézünk, szerintem mindketten kellően zavarban vagyunk. Kínosan elnevetjük magunkat, Beke kinyitja a lejátszót, és kiszedi a lemezt, majd jó messzire teszi az egyik polcra.

– Keresek gyorsan egy elfogadható filmet – húzza ki a fiókot, nekem háttal. – Mit szeretnél?

– Téged – suttogom alig hallhatóan, miközben lerogyok a fotelra. – Bármi megfelel – köszörülöm meg a torkomat.

Vigyorogva emeli fel a Ragadozó tokját. Csodás.

Beke

Beteszem a lemezt a lejátszóba, és szuggerálom, hogy mihamarabb indítsa már. Mirkóék az összes nyálas szart előretették, én pedig kikaptam az első filmet, amiben egyetlen csepp romantika és férfi-nő páros sincs.

Talán akkor történt velem utoljára ekkora cink, mikor még középsulisak voltunk Dusánékkal. Mindig megnéztük Kornélia edzéseit a tornateremben, és egyszer kifelé menet nekilöktek. Emlékszem, még izzadtan is milyen szédítő illata volt. Próbáltam megkapaszkodni vele együtt – hogy ne essünk neki a súlyzóknak –, és valahogy végigsimítottam a mellén. Fantasztikus érzés volt, viszont azonnal zavartság lett úrrá rajtam. Soha, de soha nem kezdenék ki így egy lánnyal. Pedig őt mindenhol is érinteném, mindenemmel.

Ahogy elváltunk egymástól, sűrű szabadkozás és bocsánatkérés következett a részemről. Kornélia szíve aranyból van, nem haragudott rám. Ellenben a barátaimra szúrós szemmel nézett. Persze én is. Másnap tudtam meg, hogy egyetemista barátja van, mikor le akartam hívni a büfébe egy üdítőre. Jó nagy pofán baszás volt. De ez!

És éppen Bibivel! Ő még kislány! Elvégre az anyukája várandós volt vele, mikor Dusánnal és Mirkóval örök barátságot kötöttünk. Dajkáltam is párszor, meg én vágtam le azt a tincset a hajából, amibe Dusán beleköpte a rágóját, hogy a szüleiktől ne kapjanak ki. Én voltam az, aki hazahoztam az óvodából vagy az iskolából, mikor nem tudták sehogy sem megoldani a szülei vagy a testvérei. Én vertem orrba azt a fiút, aki leszakította az angyalszárnyát a hátáról a sulis farsangon. Én vettem meg neki az első újságot, amiben valami borzalmasan játszó zenekarról voltak cikkek, tesztek és egy hatalmas poszter, ami még most is kint trónol a szobája falán. Karom vagy Karma? Tudja faszom. Velem nézett először animét, mert a bátyjai nem voltak hajlandók leülni vele suli után a tévé elé.

Azon a szörnyű napon az én ölembe kucorodott, a vállamra hajolva sírt. És ez így ment napokon, heteken és hónapokon át. Megjött a suliból, már nyújtotta is felém a karját, én pedig minden aggály és fenntartás nélkül abbahagytam, amit csináltam, mert a fogadott kishúgomnak szüksége volt rám. Egyedül rám.

A szülei balesete óta vannak pánikrohamai. Hol lassabban, hol gyorsabban érnek véget. De én mindig ott vagyok.

Szinte észre sem vettem, mikor nőtt fel ennyire. Már csupán fél fejjel alacsonyabb nálam, és ha a tegnapit nem számítjuk, még sose gondolkodtam el rajta, milyen is az alakja. De már nem olyan kislányos.

A habfürdős jelenet újra az elmémbe furakszik. Egészen biztos vagyok benne, hogy a bőre épp olyan puha és selymes, mint amilyennek látszott a buboréktengerben. Csak egyetlen másodpercre siklott le a pillantásom a mellkasára, alaposan takarta a fehér habréteg, így a képzeletemre kellett hagyatkoznom. Akkor megfutamodtam, kimenekültem a fürdőből. Ám most óvatosan rásandítok.

Vastag pizsamája és köntöse semmit nem enged látni a testéből, így csalódottan túrok bele a hajamba. Végre elindul a film, én pedig leülök a kanapé másik végére, minél távolabb tőle. Már a tegnapi is sok volt. A meztelenségének látványa, és az, hogy Enna úgy beszélt a szüzességéről, mintha valami taknyos zsebkendő lenne, amitől szabadulni kell. Nem! Nem kell, neki nem!

Megfeszülök ültömben, ropogtatni kezdem az ujjaimat. Bibi húsz éves lesz nemsokára, az a normális, ha lesz barátja, aki… Eszembe jut a szoftpornós jelenet, ám ezúttal Bibi a főszereplő benne, a srác arca folyton változik, mivel akárki lehet a választottja. Lehunyt szemmel az orrnyergemet masszírozom. Áldom az eget, hogy nem valami hardcore szex volt, de akkor is kibaszta nálam a biztosítékot. Dusán lehetne óvatosabb is a gyűjteményével…

Nekem ott van Kornélia, akire gondolhatok, aki az álmaimban lehet csupán az enyém, mert kábé egy csodatévő aranyhalra lenne szükségem ahhoz, hogy a faszijától elválasszam, annyira gusztustalanul boldogok együtt. És ezt minden internetes platformon feltüntetik, naponta akár többször is.

Amennyire szánalmas vagyok, igen, ma is megnéztem. Nincs változás.

Bibi élesen beszívja a levegőt, a képernyőre pillantok. Az egyik brutál véres résznél járunk, Bibi fintorog, muszáj elmosolyodnom.

– Idejöhetsz, ha félsz – ajánlom fel az oldalam, felemelt karral.

A másodperc törtrésze alatt érkezik, ledobja meleg köntösét, és végre meglátom gömbölyödő mellét a pizsamafelső takarásában, majd meg is érzem, ahogy a bordáimhoz nyomul. Nincsen rajta melltartó. Finom az érintése, formásabb, mint Kornéliáé, az már bizonyos. Annyira erősen kapaszkodom jobb kezemmel a kanapé oldalába – amit Bibi nem láthat –, hogy félő, menten kettétöröm.

Tévedtem, egy fikarcnyit sem jó a film, a legkevésbé sem tereli el a figyelmemet, sőt! Érzem, hogy a férfiasságom éledezik a pizsamanadrágomban.

Még jó, hogy Bibi mindig készít plédet a kanapéra. Leemelem a háttámláról, és bevonom vele mindkettőnket. Kellemest a hasznossal. Ahogy megérintem a vállát a pléd rojtjaival, enyhén szétnyílnak az ajkai, és egy gyengéd sóhaj hagyja el a száját.

Próbálok valami másra gondolni, Kornélia edzései és versenyei jutnak az eszembe.

Minden kézilabdameccsén ott voltam, a leghangosabbak közt drukkoltam neki. Dusán és Mirkó is elkísértek, amikor csak tudtak, de őket inkább a befűzhető lányok érdekelték. Dusán egyértelmű példaképe Joey Tribbiani, így nem meglepően az ő „Na, mi a helyzet?” szövegével csajozott.

Hatalmas sikert aratott. Rá merném tenni a fénykardomat – ami a többiekével együtt lóg a nappali falán –, hogy egyetlenegyszer sem koptatták le. Vagy csajjal lépett le, vagy az elérhetőségével. Mindenképpen győzött.

Mirkó nem nyomta ennyire kézenfekvőn a dolgot. Ő eleve nagyon sármos, mint az apja, bizalmat ébreszt az emberekben, így szinte körülrajongják. Igazi mókamester, ha beveti magát egy lánynál, még a legzordabb emós csajok is elmosolyodnak egy-egy bolondos viccén. Mirkó hitvallása az, hogy egy lány bugyijához a nevetésén át vezet az út.

Kornélia jobbátlövő mezőnyjátékos, balkezes. Bal szemének alsó íriszén heterokrómiás, másokat lehet, hogy ez elriaszt, de nekem valamiért nagyon is bejön. Volt néhány kemény ütközése, esése, ilyenkor mindig felszisszentem, mert egy-két másodpercig – míg meg nem mozdult újból – nem lehetett tudni, mekkora a baj.

Egy szó mint száz, bár a Farkas testvérek velem érkeztek a meccsekre, de rendszerint a félidő előtt leléptek egy-egy lánnyal.

Egy emlékezetes meccsen, bár nyertünk, Kornéliát a mentő vitte el. Másnap tudtam csak meg, hogy keresztszalag szakadást szenvedett, és azonnali műtétre volt szüksége. Hetekig nem jött suliba utána. Nem voltam annyira tökös, hogy meglátogassam a kórházban vagy az otthonában. Viszont az édesanyja bejött az osztályba azzal, hogy küldhetünk neki valamit, ha szeretnénk, pénteken bejön érte, addig az osztályfőnökünknek lehet adni őket. Egy térdszorítót akartam küldeni neki, a sulink címerét rajzoltam rá alkoholos filccel, és írtam néhány sor jókívánságot hozzá egy papírra. Pénteken, az utolsó óra után terveztem odaadni az osztályfőnöknek, mikor már mindenki elment. Nem akartam, hogy tudják. Senkire sem tartozott.

De a tanári előtt a folyosón már ott volt az édesanyja, gondoltam, visszafordulok és hagyom a fenébe, de nem tettem. Felszívtam magamat, és odaléptem hozzá.

– Elnézést! – szólítottam meg.

Ahogy rám nézett, szinte láttam magam előtt Kornéliát ennyi idősen, két gyerekkel és egy macskával. Az oldalamon.

– Igen? – Mosolya, akár a lányáé.

– Ezt – nyújtottam felé remegő kézzel a csúnyán becsomagolt ajándékot – átadná Kornéliának, kérem?

– Oh! – Felcsillant a szeme. – Hát persze.

– Nagyon köszönöm! – Kifújtam a levegőt, és már el is futottam onnan.

Kornélia csak hat hét múlva jött iskolába, már javában május volt, így rövidnadrágot viselve járt-kelt a mankóival. Az én térdszorítómban. Mármint, amit küldtem. Mindig elmosolyodtam, amikor megláttam a folyosón sétálva.

Amikor néhány nap múlva újra találkoztunk egymással, ő éppen a barátnőivel sétált lefelé a lépcsőn. Óvatosan haladt, mégis megbotlott. Én pedig elkaptam.

– Huh, köszi! – hálásan elmosolyodott. Kezei a vállamon nyugodtak, az enyéim pedig a csípőjén.

– Nincs mit! Jó, hogy visszatértél – nyögtem ki, amikor elengedtem, majd felspuriztam a lépcsősoron, pedig nem is azon az emeleten volt órám.

Abban a tanévben már nem vehetett részt több meccsen, de ott ült a kispadon és szurkolt a csapattársainak. Én is ott voltam a lelátón, és bár illett volna a meccsre összpontosítanom, csak rá tudtam figyelni.

Az év utolsó hetére összevonták az A és B osztályt. A történelem-etika tanárnőnk, hogy kreatívan le tudjon foglalni minket, mindenkinek kiosztott egy üres családfalapot, amit ki kellett tölteni. Én az ablak felőli leghátsó padsorban ültem, éppen egyedül, mert Dusán ellógta ezt az órát. Ahogy a tanárnő elém ért, kissé lehajolt hozzám.

– Hoztam neked egy üres lapot is, ha inkább rajzolni szeretnél a feladat helyett.

Annyira meghökkentett a figyelmessége, hogy csak bólintani tudtam, és elfogadtam a papírt. Amúgy is Dusánék családtagjainak nevével töltöttem volna ki a családfát, de így még jobb volt.

Kornélia jelentkezett, így a tanárnő mellé lépett, majd bizalmas szóváltás következett, amit a távolság miatt nem értettem.

– Rendben, ülj hátra Beke mellé. Így nem zavarjátok a többieket.

Nevem hallatán felkaptam a fejemet. A tanár Kornéliáék előtt haladt el, ő pedig összeszedelőzködött, és elindult. Egyenesen felém. Totálisan ledermedtem. Az első gondolatom az volt, hogy nem fújtam be magam tesi után, és csak remélni mertem, hogy nincs rossz szagom. Ráadásul ettől még jobban izzadtam.

Kornélia bizakodó mosollyal nézett rám, majd leült az ablak mellé, az üres helyre.

– Szia! – üdvözölt.

– Helló! – mosolyogtam, és próbáltam nem bámulni.

– Te sem csinálod a feladatot, ahogy látom – siklott a tekintete a rajzkezdeményemre.

– I-igen – hagytam rá zavartan. Baszki még a dadogásom is előjött!

– Megértelek. Neked sokkal több kreativitásra van szükséged, mint amit ez a feladat igényel. – Azzal elkezdte hajtogatni a lapot maga előtt.

– Szóval – vakartam meg a fejem –, neked is gázos a családod?

Egy pillanatra abbahagyta, amit csinált, fájdalom villant a tekintetében. Mosolyt erőltetett magára.

– Kinél nincs gáz, nem?

Bólintottam, és újra a rajzommal foglalkoztam. Egy tündér harcost ábrázolt, aki akaratom ellenére eléggé hasonlított Kornéliára. Nem volt olyan zöld ceruzám, mint amilyen a szeme, de megpróbáltam több színből összekombinálni.

– Apám többszörösen megcsalta az anyámat.

Megálltam satírozás közben, óvatosan rásandítottam. Összeráncolt szemöldökkel, mérges tekintettel nézte a hajtogatni való papírt. Olyan erősen simította rá a hajtásra az ujjait, hogy pillanatok alatt tüzet tudott volna csiholni belőle.

– Nagyon s… – kezdtem.

– Ki ne mondd! – állított meg, felém fordulva.

Könnyes tekintete láttán bennem akadt a szó.

– Szerintem te sem szereted, amikor ezt mondják neked.

Keserű mosoly terült szét az ajkamon. A vesémbe látott.

– Ne haragudj! –simította meg a ceruzát tartó kezemet.

Annyira megfeszültem a váratlan testi kontaktustól, hogy kis híján kettétörtem a ceruzát.

– Nem, csak ijesztően jól megfogalmazod azt, ami bennem van.

Megilletődött, majd elmosolyodott.

– Két sérült lélek. Alapíthatnánk egy klubot – hajtott még egyet-kettőt, és kész volt a darumadár. – Lelki nyomoroncok. Gyertek csak, mi minden szerencsétlent meghallgatunk. Mint a pszichológusom legújabb könyvének a címe. Blah!

Magamban mosolyogtam. Egy klubban akart lenni velem, még ha az valami béna önsegélyező kör is.

– Tessék! – A rajzomra pottyantotta a papírdaruját.

Értetlenül néztem rá.

– Úgy tartják a japánok, hogy aki meghajtogat ezer papírdarut, kívánhat egyet. Ez az ezredikem, terápiás céllal kezdtem el. Én neked adom a kívánságomat! A rajzodért cserébe. Szerintem jutányos ajánlat – kacsintott mosolyogva.

Elképedtem, de végül én is elmosolyodtam. Valóban kedvező volt, ám a rajzon túlságosan is ő köszönt vissza.

– Adj még pár percet, hogy befejezzem.

Bólintott, és elővette a fülesét, a felét nekem kínálta. Elfogadtam, ő pedig óvatosan behelyezte a fülembe. Nem tudom, milyen zenét vártam, de az biztos, hogy nem azt, ami szólt. Lúdbőröztem tőle. Ha boldog vagy, csupán a dallamot érzed, viszont ha szomorú, megérted a szövegét, ami egyszerűen olyan érzés, mintha számunkra íródott volna. Ez van, ez jár nekünk.

A tündér harcosom arcára került mindeközben egy heg, a másik szemét pedig hajjal fedtem el. Reméltem ennyi takarás elég lesz.

– Kész is – nyújtottam felé.

– A-a – ingatta mosolyogva a fejét. – Hiányzik az alsó sarkából a művész aláírása.

Elnevettem magam, majd tollal odafirkantottam a nevemet. Felemeltem a lapot és átnyújtottam. Úgy tanulmányozta, mint egy Da Vincifestményt. Elbűvölt.

– Elképesztő! Igazán tehetséges vagy. Neked ezzel kéne foglalkoznod!

– Áh, nem hiszem – ráztam meg a fejemet.

Eszter mindig azt mondta, a firkálgatásból nem lehet megélni.

Kornélia elkapta a kezemet, ezzel kiűzte a szüleim mérgező jelenlétét a fejemből.

– A jövő heti Alapítási ünnepségen megcsillogtathatnád a tehetségedet.

– Nem is tudom, Kornélia.

– Lia –simogatta meg a kézfejemet. – Gondold meg a kedvemért! Én vagyok az osztályelnök, simán elintézem a tanárokkal. Bírják, ha nem nekik kell tartani egy ilyen foglalkozást – kuncogott.

Vele nevettem, egyre jobban élveztem a közelségét. Plátói szerelmem iránta kezdett átalakulni valóssá.

– Rendben, legyen.

– Komoly? – sikkantott fel örömében. Még épp elkaptam, hogy az egész osztály hátrafordul felénk, mielőtt Kornélia megölelt, én pedig mélyeket lélegeztem az illatából. Nem érdekelt, mit gondolnak vagy esetleg mit fognak pletykálni a többiek. Úgy tűnt, Kornéliát sem.

Óra után Dusán az udvaron várt Mirkóval, majdnem leestek a padról, mikor elmeséltem nekik, mi történt.

– Jaj, akkor most így akarod becserkészni őt? A rajzaidon keresztül? – kérdezte tele szájjal Mirkó, miközben a meggyes táskáját majszolta. Széles vigyor terült el az arcomon.

– Valahogy el kell kezdeni.

A két barátom összenézett.

– Lehetséges, bátyó, hogy érdemes volna nekünk is megtanulni rajzolni, hogy bővítsük érdeklődésünk horizontját.

– Ja persze – röhögött Dusán. – Rohanok is a rajzfelszerelésemért az általános iskolába, mert asszem, otthagytam.

Jót derültünk csipkelődő megjegyzésén.

Elhittem, hogy jó úton haladok, és boldog lehetek, végre egyszer valami rendben lesz az életemben.

Másnap történt Miráék balesete. Nekem írt utoljára üzenetet, mert akkoriban csak Dusánnak volt mobiltelefonja a testvérek közül, és őt nem érte utol.

Azon a héten a Di Lupo testvérek nem mentek suliba, én is csupán azért, hogy szóljak az igazgatónak és a tanároknak.

Éppen a lépcsőház felé tartottam, mikor Kornélia lépett ki a mosdóból. Meglátott és ledermedt. Addigra már a fél suli hallhatta, mi történt, a rossz hír mindig futótűzként terjed, szóval nem voltam meglepve a reakcióján. A karjaimba rohant, és nagyon szorosan magához ölelt. Először nem értettem, de aztán rájöttem. Tudta, hogy mindhármójuknak én maradtam az egyetlen támasza, és pont ezért nem engedtem el magam egy pillanatra sem. Köré fontam a karjaimat, és beletemetkeztem a vállába, vastag pulcsija csak úgy itta magába néma könnyeimet. Annyira erősen tartott, hogy remegett.

– Őszinte részvétem nektek! Nagyon sajnálom, hogy nem ismerhettem őket!

– Lett volna egy kisbabájuk… – bukott ki belőlem. A hangom a felismerhetetlenségig torzult.

Kornélia felzokogott.

Megrázom a fejemet.

Azóta is benne van a telefonomban az az üzenet Mirától.

A film már véget ért, a stáblista pörög ezerrel, de Bibi még mindig nem mozdul. Felkapcsolom a kanapé melletti kislámpát, gyér fényénél nézem az arcát.

Alszik. Szempillája meg-megrebben, mozgalmas lehet az álma. Zsibogás önti el mindkét lábamat. Megvárom, míg elmúlik, majd óvatosan kikecmergek Bibi mellől, a kanapéra fektetem, és kisimítom a haját az arcából.

Sokszor láttam kislányként is aludni, a vonásai hol ismerősek gyermekkorából, hol pedig meglepően ismeretlenek. Mert felnőtt, és csak egyre nőiesebb lesz. Újra és újra telt ajkaira vándorol a tekintetem. Álmában elnyílnak, és sóhajt egyet, mire megrándul a testem.

Fejcsóválva indulok a fürdőbe, megmosom az arcomat, de nem segít. Így átmegyek a konyhába, és a kiengedett csokikkal próbálom a nem éhség okozta falánkságomat csillapítani. Nem sok sikerrel. Ahogy behunyom a szemem, ismét az az átokverte szoftpornó jut az eszembe, a csaj helyében ismét Bibivel, de ezúttal a srác arcát tisztán látom. Az enyém.

Idegesen túrok a hajamba, és eldöntöm, hogy ma este otthon alszom, akármennyire is nem akaródzik visszamenni abba a kígyóverembe. Muszáj lesz, mielőtt hülyeséget csinálok. Tíz perc múlva már a hideg utcán sétálok, a kabátom alá beférkőzik a szél, megborzongat, de végre nem jár a fejemben semmi és senki.

Mély levegő. Ez csak egy egyszeri eset, semmi komoly. Volt, elmúlt. Ezekkel a felemelő gondolatokkal állok meg a tízemeletesünk előtt, veszek egy újabb mély levegőt, és elindulok, megcélozva a pokol tornácát.

Harmadik fejezet

Bié

Hajnalban fáradtan ébredek fel. Fáj minden tagom, a kis pléd nem ad elég védelmet. Pléd. Miért van ez rajtam? Van nekem rendes takaróm. Próbálok rájönni, hol is vagyok, ahogy körbenézek a félhomályban. A nappaliban, de miért is? Szépen lassan visszatérnek a tegnap este emlékei. Nem volt kihúzva a kanapé, szóval egyedül aludtam Beke helyén. Ő meg nyilván az én szobámban. Kibotorkálok egy pohár vízért, és közben óvatosan benyitok a hálómba. Hideg karmok marják meg a szívem. Az ágyam úgy van, ahogyan előző reggel hagytam. Beke nincs itt. Ahogy kipillantok a folyosóra, a konyhaablakon beszűrődő reggeli fényben meglátom, hogy hiányzik a cipője és a kabátja. Még az éjjel elmehetett.

De miért?

A körmömet rágva próbálok rájönni, azonban nem jut eszembe épkézláb ok. Bemegyek a szobámba, picike, mint tesóméké, nem is kell több. Bal oldalon van egy dupla ruhásszekrény, közvetlen mögötte a franciaágyam, ami teljesen a barackszínű falhoz van tolva. Az ajtó jobb oldalán van a kis könyvespolcom, tele a dévédé és cédé gyűjteményemmel, tetején egy állványos tükörrel. Mellette az íróasztalom, rajta egy olvasólámpával, előtte pedig a tesómtól örökölt forgószék. Az ablak és az asztal közt pedig egy komód, aminek a tetején fotók és néhány apróság található. A falakon a kedvenc zenekarom, a Karmasztik poszterei. Még ég a sólámpám, amit este felkapcsoltam.