A fordítás alapját képező kiadás:

José Antonio Cotrina

La canción secreta del mundo

Hidra, 2013

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Varju Kata

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

ISBN 978 963 551 070 2

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

La canción secreta del mundo & © 2022 SAF Books,

www.safbooks.com

© Hungarian translation 2022, Varju Kata

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Gabrielának és a hozzá vezető térképeknek

„Akárhogy is nézzük, a történet mészárlással kezdődik.”

(Hilary Mantel: Farkasbőrben

Megyeri Andrea fordítása)

ELŐSZÓ

Egy zsák halott csecsemő

Átlagos reggel volt, egy a sok közül.

Olyan közönséges reggel, hogy úgy tűnt, semmi említésre méltó sem történhet aznap. Egyre közeledett a tél, hajnalban zúzmara borította az erdőt. A felhők lomhán, irányt vesztve ténferegtek az ólomszínű égen.

A tisztás közepén emelkedő romos kapu legalább olyan különös volt, mint a hozzá közeledő bumfordi alak. Elnyűtt repülőssapkát viselt, fekete ballonkabátot, és zsákot cipelt a vállán átvetve. Gyorsan haladt, az általa vetett árnyék viszont minden egyes lépéssel megváltozott. A lábánál megjelenő árnypocsolya néha karokat és lábakat növesztett, melyek száma egyáltalán nem egyezett meg az általuk leképezett testtel, máskor viszont alaktalan masszává olvadt, semmire sem hasonlított, mihez emberi szem szokott. A különös férfi revolvert viselt, és egy beteges zöld fénybe burkolózó kardot. A fizimiskájában azonban nem az árnyék vagy a fegyverek voltak a legkülönösebbek. Az általa cipelt zsák keltette fel leginkább a figyelmet. Durva vászonból készült, és tartalma ugyan rejtve maradt a szem elől, a kidudorodásai azonban elég baljósak voltak ahhoz, hogy ki lehessen következtetni a természetüket.

A zsákos ember és folyamatosan változó árnyéka átszelték a tisztást, míg csak a romos kapuhoz nem értek. Hatalmas kapu volt, szürkés fából készült, faragványokkal teli csúcsívvel; körülötte látszottak még a fal maradványai, melyen egykor nyílott: törött téglák, melyek úgy kapaszkodtak az ajtóba, mintha félnének a lezuhanástól. A kapun túl nem volt semmi, csak ugyanaz az ugar, ami előtte is. A boltív úgy vetemedett meg, hogy gúnyos mosolynak hatott; a fa megreccsent a kényszerű mozgástól. Az őt díszítő domborművek mintha az ív felső részén oszlottak volna el, kidülledő szemekhez hasonlatos árnyakat formáltak.

– Ki közeleg? – hallatszott. A hang mintha magából az ajtóból hangzott volna fel. Rekedt és elcsukló volt. Ilyen orgánuma lenne a faanyagnak, ha beszélni tudna. – Ki merészel belépni a Döghús uradalmába?

– Hogy vinne el a Halott Király! – dohogta a férfi. Hangja rekedt volt, lehelete pálinkabűzös. – Pontosan tudod, ki vagyok.

– Azt is tudom, hogy mit viszel a válladon, Légió – így a fa hangja. – Egy zsák halott csecsemőt, semmi többet, semmi kevesebbet. Mondd csak, van esetleg némi felesleged, hogy enni adj egy éhes kapunak?

– Azt döntse el Barrabás! És most engedj át, te átkozott, vagy szitává lőlek!

A kapu felnevetett, és miközben így tett, ajtószárnyai lassan kinyíltak befelé, olyan tájat tárva fel, aminek köze sem volt ahhoz, amit az ajtókereten és a falon túlról lehetett látni: a küszöbön túl gondozatlan belső udvar látszott, amit fekete moha foltozott. Egy hatalmas épület előtt terült el, ami formáját tekintve egyszerre engedett következtetni kastélyra vagy elhagyatott palotára. Légió megigazgatta a vállán hátborzongató szállítmányát, és belépett a kapun. A két ajtószárny pedig bezárult mögötte, miközben szálkás, szúette hangján beszélt hozzá:

– A sötétség védjen meg a rád leselkedő árnyaktól! Itt lakozik Döghús. Légy üdvözölve, te lélektelen teremtmény! Otthon vagy. Az árnyak földjén.

Légió válaszként csak mordult egyet.

Ahogy betette a lábát a kapun, azonnal eltűnt a reggeli égbolt. Éjszaka lett, sötét, csillagtalan éjszaka, ami hatalmas kísértetként lebegett az égen. A kapu most is a háta mögött volt, de ezúttal mintha az erődöt és az udvart szegélyező vörös téglafalból nyílt volna. Az épületben az tűnt a legfurcsábbnak, azontúl, hogy gonoszság lengte körbe, hogy nem voltak rajta ablakok, még a legkisebb nyílás sem látszott a falain, amitől még masszívabbnak, még valódibbnak hatott. A zsákos ember gyorsított léptein. Nem a főbejárat felé tartott, hanem elhaladt a homlokzat előtt, míg csak egy oszlopok közé rejtett ajtóhoz nem ért.

Bekopogtatott, és a harmadik kopogásra álmos csikorgással tárult fel az ajtó, ami mögött mélybe vesző csigalépcső ásított. Mielőtt belépett volna, a férfi levette sapkáját, és nadrágjának egyik bújtatójába gyűrte. Erős csikarást érzett a hasában, mikor rálépett az első lépcsőfokra. Ártó varázslat ugrott rá, de elhátrált, alighogy észrevette. A ház védő varázslata erre visszahúzódott, és utat engedett neki, Légió pedig, miután elmormolt egy esküt, elindult lefelé.

A csigalépcső minden egyes fordulója egy újabb folyosóra vezetett. Légió semmibe vette őket. A legkülönfélébb hangok érkeztek a lépcsőbe torkolló körfolyosókról, míg lefelé haladt: gépzaj, lánccsörgés, fémek ütközése, ostorcsapások, fortyogás, kiabálások, nyögések és könyörgések, melyeket senki sem értett… Pokoli hangzavar, ami kínzást, rémségeket és elzárást sejtetett. Valaki sírt, talán egy gyerek, sírását azonban elfedte kínzójának kacaja. Az egyik lépcsőfordulóban véres köpenybe burkolt nővel találkozott. Ósdi szemüveget viselt, és bőr szájkosarat. Biccentéssel köszöntötték egymást, mielőtt folytatták volna útjukat: a nő felfelé, a férfi pedig lefelé.

A hosszadalmas mélybe ereszkedést követően a lépcsőfokok végre elvezették a keresett szintre. Ott pedig, egy rövid folyosó túlsó végén egyetlen, fekete színű ajtó árválkodott. Ide igyekezett.

Az ajtógomb felé nyújtotta kezét, mikor az megelőzte vágyát, és magától feltárult. A helyiséget, ahova tartott, cserépedényekben lobogó olajmécsesek világították meg, és rosszul elhelyezett gyertyák, melyek minden egyes felületet megtöltöttek, ami elég nagy volt ahhoz, hogy meg tudja tartani őket. A helyiséget ócskaságokkal, lombikokkal, ismeretlen tartalmú kancsókkal, agyonhasznált könyvekkel zsúfolták tele, és mindent vastag porréteg borított. Az ajtóval szemközti falnál nagy, L alakú asztal állt. Egy kerekes zsámolyon ülő, csontsovány vénember görnyedt az asztal fölé, pillantása az előtte nyitva heverő könyvre szegeződött. Légió ki tudta venni, hogy a könyv borítója enyhe borostyánszínű fényt bocsát ki magából.

– Kéretted magad, Légió – vetette szemére a vénember, miközben megfordult székével. Külseje ragadozószerű volt, mint egy zsákmányra éhes dögevő. A meztelen és szőrtelen felsőtest, a csontsoványság és a sasorr csak tovább erősítették ezt a benyomást. Emberré változott keselyűnek tűnt.

– Nem volt egyszerű négy, frissen elhalálozott csecsemőt találni, Barrabás – szabadkozott. – Nem a fán nőnek, tudod?

A vénember kedvetlenül bólintott, és az utolsót elnyújtotta, majd a mögötte található asztal felé bökött.

Légió odalépett, két kézzel megragadta a zsákot, és miután kioldotta a száját, az asztalra borította a tartalmát. A kis holttestek szomorú és puha puffanással estek az asztallapra, de ez egyiküket sem hatotta meg a legkevésbé sem.

– Mind holtan születtek? – kérdezte az a bizonyos Barrabás.

A férfi bólintott.

– Egyik sem élt, mikor előbújt az anyjából. És mind frissek, legalábbis annyira, amennyire az az adott helyzetben lehetséges. Tiszta gyerekek, erőszak nélkül haltak meg. Pont úgy, ahogy kérted.

Barrabás az asztal mellett hajtotta zsámolyát, míg a mozdulatlan testek halmához nem ért. Előrehajolt, annyira meggörbült a gerince, hogy úgy tűnt, a csigolyái menten átszúrják a bőrét. Csontos orra elképesztő szimatolásba fogott. Lábánál fogva felemelte az egyik gyereket, és oldalra rakta.

– Túl régóta halott – morogta. – És ez a lányka szintén, legalább két napja halott lehetett már az anyja hasában – mondta, miközben durván félrelökte. Majd alaposan megszaglászta a többi testet. – Ezek viszont… – fogott bele. A száját nyalogatta, miközben tovább vizsgálódott. – Igen, igen. – Csak úgy ragyogott a szeme. – Ezek tökéletesek. Épp az, amire szükségünk volt.

A vénember fogta a két holttestet, egy fiúét és egy lányét, és magával vitte őket az asztal túlvégéhez. Ott egy hatalmas varrógéphez hasonlatos szerkezet állt, amihez bugyogó folyadékokkal teli kémcsövek és lombikok bonyolult szerkezetét csatolták. A gép mellett emelőkarokkal és számlapokkal teli vezérlőpult, mellette pedig számtalan vágóeszköz: ollók, tűk, szikék, kések és boncolókések.

– Itt maradhatok nézni? – kérdezte Légió.

– Azt teszed, amit csak szeretnél, amíg nem zavarsz – felelte Barrabás, miközben felemelkedett a zsámolyáról, és gyors léptekkel egy polchoz vágtatott. Ezek a csecsemők jók lesznek, de nem várhat sokáig, vagy ezeket is elveszti.

Az egyik polcról leemelt egy sárgás folyadékkal teli edényt, de olyan óvatosan, mintha egyáltalán nem sietett volna. Két szem lebegett benne, mindkettő szénfekete volt, egy cseppnyi fehérség sem látszott rajtuk, sem az íriszben, sem a pupillában, olyanok voltak, mintha kátrányból öntötték volna őket. A halott gyerekek mellé helyezte az edényt. Ismét leült a zsámolyra, a fura szerkezetbe helyezte a lányt, lábát a pedálokra tette, és mozgásba hozta a gépezetet. Abban a pillanatban fortyogni kezdett a lombikokban és a kémcsövekben lévő folyadék. Nyikorgás kísérte a vénember pedálmozgásait.

Barrabás inas hátából a legkülönbözőbb végtagok kezdtek el megjelenni. Lapockái körül, a gerince mentén és a derekából bukkantak elő… Vékony karok voltak, aprócska kézfejjel és ujjacskákkal, amik ahogy megjelentek, sietősen nyúltak a gép karjai és a vágóeszközök felé. Egy pár kéz megragadta az üvegcsét a fekete szemekkel, ügyesen kinyitotta, majd mindkettőt kivette belőle. A karrengeteg hamarosan olyan sokasággá vált, hogy onnan, ahol Légió állt, már nem is látszott a közöttük szorgoskodó vénember. A lábak egyre gyorsabban hajtották a rokkát. Barrabás magában suttogott, teljesen belemerült a feladatába.

Légió hátrált egy lépést, és a boszorkány őrületes tevékenységét figyelte. Hosszú ideig csak a gép kattogását lehetett hallani, és az öreg dudorászását, a háttérben a folyadékok bugyogásával.

Majd nem sokkal később azt, ahogy felsír az egyik halott csecsemő.

Tizennégy évvel később

Az épület, egy hatalmas hodály Berlin óvárosában, éjfél után kezdett lángolni. A szomszédok fülsüketítő robbanást hallottak, mielőtt a lángok felcsaptak volna, ami miatt először gázpalack robbanásának tulajdonították a tűzesetet. Két tűzoltóbrigád szállt ki a tűzhöz, és azonnal megkezdték a lángok oltását, miközben a rendőrség a szomszédos házak lakóit menekítette ki, attól tartva, hogy a tűz átterjedhet a többi épületre.

Ódon építmény volt, elhanyagolt kerttel, tele bokrokkal, melyek közül egy megvénült hinta kandikált elő. A ház egyik szárnya lángokban állt, homlokzatának nagyobb része leomlott; a másik szárny és a központi rész viszont eddig még megmenekült a tűztől. Miközben egy csoport tűzoltó a lángokat igyekezett felügyelete alá vonni, egy másik csoport az épületbe hatolt be éppen, lehetséges túlélők után kutatva. Két perc sem telt még el, mikor egyik tagjuk holtsápadtan jelent meg ismét, kezében tartva a sisakját. „Tele van halottakkal” – jelentette be. Úgy a hangjáról, mint a külsejéről lerítt, hogy az, amit bent találtak, távolról sem egy tűzeset megszokott helyszíne.

Amint biztosították a bejáratot, az első rendőrök is behatoltak az épületbe. Az épület zsúfolva volt holttestekkel, de olyan apró darabokra kaszabolták őket, hogy nehéz lett volna megsaccolni, pontosan hány hulláról is lehet szó. A tűz miatt nem volt áram, a rendőrök és a tűzoltók zseblámpákkal haladtak. Imbolygó fény világította be a mészárlás színterét. Mindent vér szennyezett. Az egyik lámpa fényköre teljességgel hihetetlen dolgot tárt a szemük elé: egy hatalmas, szőrös és izmos alkart, éles, fekete körmökkel, mérete legalább egy normális alkar háromszorosa volt. Nem bukkantak rá az óriás más részeire, azt azonban látták, merre haladt: hatalmas lábnyomokat találtak a vérben, melyeknek egy elszenesedett testekkel telezsúfolt terem közepén veszett nyomuk.

Senki sem hitte el azt, amit odabent látott. A falak között mintha egy valóságos csata zajlott volna le, nem lehetett máshogy leírni a látottakat. A földön szanaszét hevertek a legkülönbözőbb fegyverek: kardok, lándzsák, furcsa kinézetű revolverek… Ahogy a tűzoltók és rendőrök csoportja belépett az épületbe, pillanatról pillanatra növekedett bennük az érzés, hogy amit látnak, az teljesen valószerűtlen.

Hamarosan megtalálták az első lángokat. Ezek is a helyhez igazodtak külsejükben: epesárgán lobogtak. A magasban kígyózó füst mintha a kíváncsi tekintetek elől menekülő élőlény lett volna. A nagynyomású víz folyamatosan oltotta a lángokat és tette lehetővé a tűzoltók előrehaladását. És ahogy előretörtek, egyre újabb holttestekre bukkantak. Felfedezték egy meztelen nő testét, amit egy behemót szigony szegezett a falhoz; szemét kötés fedte, szivárványszínű pupillájú szemet rajzoltak rá, ami a lángok és a zseblámpák fényében mozogni látszott, figyelmesen és éberen szegeződve a behatolókra. Még beljebb pedig, teljes megdöbbenésükre, egy halott lovat találtak; oldalán hevert, hasa felvágva, belei kilógtak. Az állat olyan zavart keltett, hogy a homlokán található szarvat már senki sem vette észre.

Végül, a borzalmak és feldarabolt testek végtelen erdeje után elérkeztek oda, ami látszólag a robbanás középpontja lehetett. A lángokkal folytatott kemény küzdelmet követően megnézhették, milyen romos állapotban van az, ami megmaradt az épületből. A válaszfalak leomlottak, a bútorok felismerhetetlenné váltak, az emberi testek maradványai pedig túl apró darabokban voltak ahhoz, hogy el lehessen dönteni, mi melyik testhez tartozott egykor. A legmeglepőbb azonban az volt, hogy a pusztulás közepette is maradt egy sértetlen terület: egy másfél méter átmérőjű kör, amit meghökkentő módon egyáltalán nem érintett a pusztítás; a parketta makulátlan volt, sem kosz, sem hamu nem piszkította, még az oldalára dőlt szék is ép maradt.

A kör közepén hevert az összegömbölyödött lány: nagyjából tizennégy éves lehetett. Egy tűzoltó reagált elsőnek a szokatlan látványra, és közelebb lépett hozzá. Azonban, mikor a lehetetlen kör széléhez ért, mintha beleütközött volna a levegőbe. Mintha egy láthatatlan fal állta volna útját.

Hátrált egy lépést, megrázta a fejét, és ismét elindult, ezúttal óvatosabban. Bármi akadályozta is meg egy pillanattal korábban, mostanra elillant. Leguggolt a lány mellé, és óvatosan megvizsgálta. Barna, hosszú haja volt, határozott arcvonásokkal. Annyira nyugodtnak és sértetlennek tűnt, mintha halott lenne. Aztán hirtelen tágra nyitotta a szemét, és olyan gyorsan pattant fel, hogy a tűzoltó ijedtében kis híján elvesztette az egyensúlyát. Egy pillanatig azt hitte, hogy a lánynak hiányzik a bal szeme, azonban hamarosan ráébredt, hogy az, amit üres szemgödörnek vélt, egy teljességgel fekete, írisz és pupilla nélküli szemgolyó. Borzalmas rémület ült a lány arcán.

– Ariadna! – kiáltotta a felemás szemű lány, és a hangjából áradó aggodalom elhomályosította az őket körbeölelő pusztítást is, mintha az épület borzalmas halált halt holttestei is mind neki kölcsönözték volna saját rémült hangjukat. – Ariadna! – ismételte.

Majd elájult, olyan mély önkívületbe zuhant, hogy napokba telt, míg végül magához tért.

ELSŐ RÉSZ

Ari

1

Ari öt, egymást követő éjjelen álmodta ugyanazt. Egy ködös városon haladt keresztül, tudta, hogy valami követi, és azt is, hogy az a valami nem fog könyörületet mutatni, mikor beéri; miközben ő is keresett valamit az őt körbeölelő, elmosódott körvonalú, homályos épületek között, valami fontosat, valamit, amit elvesztett. Nem az volt a legfurább, hogy az álmai pontosan egyformák voltak, hanem az, hogy öt éjszakával azelőttig Ari sosem álmodott. Élete elmúlt négy évében, abban a négyben, amire vissza tudott emlékezni, legalábbis nem tette. Az első alkalommal annyira meglepődött, hogy szinte felugrott, képtelen volt megérteni, hogy mi volt az a valami, ami utat tört alvó elméjébe. Persze, tudott az álmok létéről, és kezdeti zavarodottságát követően megértette, hogy erről van szó, de még így is eltartott egy darabig, míg képes volt megnyugodni. Hajnalig nem tudott újra elaludni.

Éjszakáról éjszakára ismétlődött az álom, kisebb eltérésekkel, de alapvetően ugyanúgy: állandó kutatás, a tudat, hogy követik… De ő úgy igazából az ötödik alkalommal kezdett megijedni. Addig a város, amin áthaladt, csak árnyak és sötét foltok elmosódó keveréke volt, az ötödik álomban azonban már felismerte az épületeket és az előtte elterülő utcákat: az ő városa volt, Madrid, ráadásul egy, a saját kerületéhez közeli terület. De nem ez zavarta meg: az nyugtalanította igazándiból, hogy miközben álmodott, tudta, hogy az, amit keres, minden korábbinál közelebb van, olyannyira, hogy hamarosan rá fog bukkanni. Ari gyors léptekkel haladt a hirtelen jött hideg zuhéban. A reggeli nap ragyogott az égen, fénye azonban alig tudott áthatolni a város fölött elterülő fekete fellegeken.

Egy közeli keresztutcából rothadás szaga csapta meg. Tudta, hogy ott van az üldözője, csupán néhány méterre, és mindjárt elkapja. Hallotta a légzését, egy meg-megszakadó bömbölést, vad és állatias szimatolás hangját. Kényszerítette magát, hogy nagyon lassan hátrálni kezdjen. Vége volt, és tudta. Képtelen volt elvonni a pillantását a keresztutcáról. Egy árny kezdett kirajzolódni, valami hatalmas és furcsa alakú dolog. Egy volt csak bizonyos: bármi legyen is az az izé, nem emberi. És már csak egy másodpercre volt attól, hogy megmutatkozzon.

Hirtelen, hatalmas megkönnyebbülésére, fülsüketítő hang hívta vissza álmából. Egy pillanatra úgy vélte, a vekker az, és tapogatózni kezdett utána az éjjeliszekrényen, azonban hamarosan rájött, hogy a telefonja csörög.

– Mondd nekem a lehető legnyálasabb, legromantikusabb dolgot, ami csak eszedbe jut, gyorsan! – sürgette a hang a vonal másik végén. Marc hívta, a barátja.

– Mi van? – kérdezte, miközben felült, arca egyik felén a telefonnal, a másikon a hozzá tapadt párnával. A hirtelen ébredés, az álomban megélt félelem és ez a szokatlan és váratlan kérés teljesen összezavarták. Szeme sarkából az éjjeliszekrényen álló órára pillantott. A fényes számlap azt hirdette, hogy délelőtt tíz óra van. Nem szokott ilyen későn ébredni.

– Láttad, hány óra? – kérdezte Marc. – Úgy esik, mintha dézsából öntenék, és fogvacogtatóan hideg van. Szükségem van valamire, ami rá tudna venni, hogy kikecmeregjek az ágyból! Mondj valami szépet, vagy bevackolom magam tavaszig, téli álmot aludni. És akkor hónapokig nem fogsz látni! El tudnád viselni?

– Tégy próbára! – dünnyögte kiszáradt szájjal, miközben lassacskán megérkezett a valóságba. – Pfuj! Oszlóegér-szaga van a számnak.

– Ez tényleg végtelenül romantikus – nyafogta a fiú.

– És vécére kell mennem – mondta még Ari. – Ráadásul sürgősen. Szeretnéd, hogy oda is magammal vigyem a telefont? Tovább beszélgethetünk, miközben trónolok.

– Még nem állok készen erre a lépésre a kapcsolatunkban – vallotta be Marc megfontolt hangon. – És nem tudom, hogy valaha készen fogok-e állni rá. Délben találkozunk, ugye?

– Délben, a Kannibál Bárban – erősítette meg a lány. – Már ha a találkozásunk elégséges indok arra, hogy kikelj az ágyból.

– Hadd gondoljam végig! – kérte a fiú. – Nagyon helyes vagy, és megnevettetsz. És néha nagyon jó illatod van. – Mély sóhaj kísérte a kijelentést a vonal másik végéről. – Elég ok ez arra, hogy a saját ágyamba csábítsalak, de vajon arra is elég, hogy én elhagyjam az ágy melegét? Nem tudom, nem tudom…

Ari felkacagott.

– Szeretlek, te ostoba – mondta. – Ez elég romantikus, vagy keressek valami jobb sértést?

– Az ostoba a szívem mélyére hatolt – biztosította Marc. – Délben ott leszek. Szeretlek, butus.

– Jobban is teszed – felelte a lány.

A lány engedélyezett magának még egy mosolyt, miközben letette. Ezek a bántó „szeretlek”-ek voltak az egyetlen rés, melyek lehetővé tették az ostoba érzelgősséget a kapcsolatukban. Csak semmi romantika vagy ömlengés, ez volt a megállapodásuk, és jelen pillanatban mindketten pontosan betartották. Kinyújtózott az ágyban, egymásba fűzött ujjait a feje fölé emelve. Majd hirtelen ismét megrohanták az életszerű álom képei, melyekből olyan hirtelen ébredt fel. Félhomályos szobájában túl sok volt az árny, túl sok a beazonosíthatatlan dudor. Ismét úgy érezte, mintha követnék, sőt nemcsak ezt érezte, hanem azt is, hogy mindjárt beérik. Nyugtalansága valós ijedelemmé változott. Kitapogatta a villanykapcsolót, és fényt gyújtott. Az árnyak azonnal ismerős tárgyakká szelídültek: a bútoraivá, a székről lógó ruhává, édesanyja marionettfiguráivá, a földön hagyott hátizsákká… Egyetlen szörny sem leselkedett rá. Minden nyugodt volt.

2

Az a lény üggyel-bajjal haladt a pocsolyákkal tarkított sikátorban. Több mint két méter magas volt, és természetes, csillogóan fekete páncél borította; a testét fedő lemezek mindegyikére ügyetlen rúnát véstek. Hajlott háttal haladt, úgy tűnt, mintha a hátából kinövő, görbe csontok miatt nem tudna kiegyenesedni. Folyamatos szimatolása közben újra meg újra ökölbe szorította, majd kinyitotta a markát, ugyanazzal a nem szűnő ritmikussággal. Zsákmányának szaga még mindig a levegőben érződött, még a hirtelen lezúduló zivatar ellenére is. A gyér téli napfény lepergett pajzsáról, mikor maga mögött hagyta a sikátor félárnyékát, hogy kilépjen a széles sugárútra.

A kocsik lassan haladtak a zuhéban, fényszóróval, mit sem tudva a városban, a járda közepén megjelent szörnyről. Az utca szinte teljesen elnéptelenedett, csak egy koros, banyamobillal és esernyővel felszerelkezett néni járt kint, aki alig tudta megtartani az esernyőjét a szélrohamok közepette. Az asszonyság alig egy méterre haladt el a borzalmas lénytől, de látszólag észre sem vette. A szörny besüppedő és fénytelen szeme sem siklott rá, az utca egyik, majd másik végét vizslatta, folyamatosan a levegőt szimatolva. Alsó állkapcsa jóval hosszabb volt a felsőnél, és kilátszottak éles fogai, melyek legalább olyan szabálytalanul helyezkedtek el, mint a hátán összevissza kiálló csontok. A mámi, bár maga sem tudta, miért, egy pillanatra felhagyott a széllel való küzdelemmel, elengedte a banyamobilját, és gyorsan keresztet vetett, mielőtt folytatta volna útját.

A szörny, egy pillanattal később, ment is tovább a maga dolgára.

3

Ari letörölte kézfejével a tükröt fedő párát, hogy meg tudja nézni magát benne. Majd hosszadalmas fésülködésbe fogott. Nagyon büszke volt a háta közepéig érő hajzuhatagára: fekete volt, selymes és csillogó. Akadt, aki azt mondta, hogy csinos, de ő maga nem osztotta teljességgel ezt a véleményt. Túl kicsinek találta az állát, az orrát piszének, a fülét túl nagynak. Semmitmondónak titulálta volna a kinézetét, ha nincs az a különös vonása, ami olyan sok fejtörést okozott neki: a szeme.

Ahogy oly gyakran, Ari most is eltakarta kézfejével a balt, miközben a jobbot tanulmányozta. Szép volt, tökéletes, egy világoskék szem, amitől hajnali égbolt és nyugodt vizek jutottak az eszébe. Ha a másik szeme is ilyen lett volna, akkor meg merészelte volna kockáztatni, hogy szépnek tartsa magát. Ekkor a jobb szemét takarta el, és kinyitotta a balt. Másik szeme nemcsak a párjától különbözött, de minden létező emberi szemtől is. Teljesen fekete volt, nem látszott benne pupilla, egy pöttynyi fehér sem keveredett bele. Az örökbefogadást követő első hónapokban a szülei elvitték jó pár specialistához, de ők csak csak leltározták, mint a heterokrómia különös esetét: mikor a két szem, talán genetikai okokból, talán betegségből kifolyólag, más színű. Bal szeme tökéletesen jól működött, csak a színe volt szokatlan; az a síri sötét, ami attól függően, hogy milyen szögből nézték, néha úgy hatott, mintha csupán üres szemgödör lenne a helyén. A kérdések és furcsálló tekintetek elkerülése végett szinte mindig napszemüveget viselt, és úgy tett, mintha súlyos fényérzékenységben szenvedne. Általában még nagy méretű, teljes szemet fedő kontaktlencsét is viselt, ami a jobb oldali szemét imitálta. Azonban még így is sokan gondolták, hogy üvegszeme van.

Ujjbegyével végigsimított sötét szeme szélén. Volt valami abban a szemben, amit sosem mert elmesélni senkinek, sem a szemészének, sem a pszichológusoknak és pszichiátereknek, akiket oly sokáig látogatott: néha, azzal a szemével, olyan dolgokat látott, amiket nem kellett volna látnia. Nehezére esett volna szavakkal leírni az élményt, valamilyen mélyreható látás volt, mintha bele tudna hatolni az emberek lelkébe, akiket éppen néz. Néha csak abból meg tudta állapítani, hogy valaki dühös, hogy ránézett, még úgy is, hogy az illető jelét sem adta ennek, vagy például tudta, ha valami aggasztotta a másikat, úgy is, hogy egyáltalán nem látszott rajta… Kezdetben a véletlen számlájára írta ezeket a megérzéseket, később azonban, miután olyan sokszor találta fején a szöget, megértette, hogy a különleges szemnek köszönhetően látja mások érzéseit, mikor azok elérnek bizonyos intenzitást. Azt is így tudta meg, hogy Marc szerelmes belé.

Úgy emlékezett arra a pillanatra, mintha most történt volna, pedig már két év is eltelt azóta. Egy hosszúra nyúló iskolai nap után tértek haza, ami még a megszokottnál is unalmasabb volt. És mintha csak ezt akarta volna ellensúlyozni, Arinak be nem állt a szája attól fogva, hogy kiléptek az épületből. Először is részletesen elmesélte, hogyan fogja meghódítani a földet a szárnyas robotokkal, melyeket édesapja fabrikált neki a pincében. Majd elmesélte, melyek lesznek az első intézkedések, melyeket a hatalomra kerülése után fog foganatosítani.

– Először is kivégeztetem Josefinát és Clarát. – A két legkellemetlenebb tanárukat ebben a tanévben. – Valamilyen fájdalmas és megalázó módon. Mondjuk, arra ítélem őket, hogy teknősök falják fel mindkettőt.

– A teknősök esznek húst? Azt hittem, csak salátalevelet, meg hasonlókat…

– Az enyémen enni fognak. Majd gondoskodom róla – garantálta. – Naaaagyon lassan fogják enni a húst. Aztán pedig átnevezem a bolygót – folytatta. – Föld? Mégis kinek jutott eszébe ekkor csacsiság? Miért nem Sár vagy Szikla, ha már itt tartunk? Nem, csak semmi Föld. Mostantól mindenki Szép Ariadna néven ismeri majd ezt a bolygót. És a Holdba vésetem az arcomat, hogy mindenki ezt lássa.

– És hogy mindenkit elvakítson az alázatod.

– Hallgass, te eretnek! – mondta, miközben teátrálisan összevont szemöldökkel meredt rá. – És vigyázz, hogy mit mondasz, ha nem akarod, hogy te legyél az Őfelsége Szent Fogaihoz Kijelölt Fogkefe tisztítója…

Ekkor látta meg. Ekkor ébredt rá, hogy Marc mit érez iránta. És nem abból, ahogy ránézett, sem pedig az arckifejezéséből, hanem egyszerűen, egy pillanatra, belelátott a lelkébe azzal a szurokban fürdő szemével, és felvillant előtte ez az érzés. Teljes bizonyosság volt, még biztosabb, mintha szavakkal vallotta volna meg neki a szerelmét. Mert a szavak hazudhatnak, de ez a szavakon túli nyelv nem. Marc szereti őt.

És, mint mindig, Ari most sem volt képes időben elhallgatni:

– Te szeretsz engem! – vágta a képébe döbbenten, majd megtorpant. – Megőrültél? – kérdezte tőle. – Mégis hogy szerethetsz engem?

A fiú is megállt, legalább olyan elképedten, mint a lány.

– Mivan? Mégis… miket hordasz itt össze?

– Hogy szeretsz engem! – ismételte meg. A „látomás” azóta szertefoszlott, azonban tudta, hogy az érzés még tart, ugyan már nem annyira látványosan, de ugyanannyira élettel telien és valósan.

– Te megőrültél, öregem – biztosította Marc. – A nagyratörő álmaid szórakoznak veled. – Gyorsan beszélt, arca pirosan égett.

– Nagyon édes vagy, mikor elpirulsz – viccelt vele a lány. És ezzel a kijelentésével túlcsordult a pohár.

– Grrr! Kiállhatatlan vagy! – vágta a képébe Marc, miközben tenyerével eltakarta az arcát. Széles léptekkel távolodott, tényleg fel volt háborodva. – Még hogy szeretlek, ezt mondani! Mégis kinek gondolod magad? – Ismét a lány felé fordult, és vádlón rámutatott. – Bármennyire igyekszel is, nem körülötted forog a világ, te őrült nőszemély. – Majd ismét menekülőre fogta.

Ari ugyanott állt, felgyorsult szívveréssel és furcsa, a teljes boldogság és a mélységes bűntudat között ingázó fura érzéssel nézett utána, amiért elviccel valami ennyire fontosat. Nem gondolt bele. Szája elé emelte tölcsérré formált kezét, így kiáltott utána:

– Én is szeretlek, te ostoba! – És szinte felnevetett attól, ahogy Marc megtorpant ennek hallatán.

Ari elmosolyodott, mikor újra átélte azt a délutánt, miközben folytatta a fésülködést. Három éve, a pszichológus tanácsára, aki akkoriban kezelte, elkezdett listát írni az emlékezésre alkalmas pillanatokról, okokat, melyek miatt megéri élni. Mindig magánál hordta a listát a pénztárcájában, bár természetesen az idők folyamán változott a tartalma. Az a délután, mikor megtudta, hogy Marc is ugyanazt érzi, amit ő, az egyik főhelyen állt a listán, még pontosabban a harmadik helyet foglalta el. Abban a pillanatban nyílt ki a nyugalom, a mosolyok és csókok időszakára nyíló kapu.

Ismét megszemlélte magát a tükörben. Ha nem látta volna meg, hogy mi van a fiúban, sosem lett volna mersze odakiabálni neki, hogy szereti. Mégis, hogy lett volna? Akkoriban furcsának, szinte szörnynek tartotta magát. Most azonban, a felemás tekintete okozta kellemetlenségek ellenére is kénytelen volt elismerni, hogy tetszik magának. Talán nem szép, a különleges tekintete miatt. De egyedi.

4

A metróállomás zsúfolásig volt ide-oda rohanó emberekkel. Sokan választották a föld alatti közlekedést a Madridot ostromló vihar alatt. A folyosók, a lépcsők és a vágányok megteltek a folyamatos emberi lótás-futással, bár mértéke távolról sem érte el a munkanapokon megszokott tömeget.

Fiatal fiú ereszkedett le a mozgólépcsőn, ötösével véve a fokokat, mit sem törődve az őt követő morgolódással, éppen abban a pillanatban, mikor a metrószerelvény begördült az állomásra. A fiú megdöbbentő fürgeséggel haladt, minden egyes ugrás előtt a mozgólépcső korlátján vett lendületet. Az utánarepülő fekete köpeny különössé tette a kinézetét, mintha egy másik korból csöppent volna a metróba.

Egy nő ijedten felkiáltott, mikor meglátta, hogy ugrálva teszi meg az utolsó lépcsőfokokat. A fiú a nő mellett ért földet, guggolásban, kezével a padlón támaszkodva. Hátranézett, és a metró felé kezdett rohanni a tömegben. És ebben a szent pillanatban két, a mozgólépcső tetején álló személybe is belerohantak hátulról. Az első az előtte álló nőnek ütközött, a másodiknak viszont nem volt ekkora szerencséje, és a semmibe zuhant. Az egymásnak csapódó testek és a törő csontok hangja csodásan bevált arra, hogy a tömeg java része megtorpanjon, és ijedten bámuljon a zaj irányába. A földre zuhant személy alig mozdult. De a tömeg figyelme kevesebb mint egy másodpercig időzött csak rajta.

Egyre nagyobb lett a káosz a mozgólépcsőn. Valami mintha átgázolt volna az embereken, valami, amit viszont senki sem látott, a levegőbe lökte az embereket, vagy éppen a kapaszkodónak préselte őket. Egy kislány felkiáltott és hátraesett, alkarján, a ruháján és a bőrén áthatoló vágással. A vér látványától és a kiabáló lánytól teljesen eluralkodott a pánik. Mindenki fejvesztve menekült.

A fiú utat tört magának az emberek között, a nyitott metróajtók felé. Egyre tetőzött az őrjöngés, mikor az a láthatatlan valami a mozgólépcső aljához érkezett, és előreugrott, a vakon menekülő, egymás eltaposó tömegbe. Sokan elestek, ahogy elsodorta őket az az erőszakos valami, mások különböző súlyosságú vágásokat szenvedtek, anélkül hogy látták volna, mitől. Egy öregember a levegőbe bucskázott, mikor az a valami nekiütközött.

A fiú akkor ért az ajtókhoz, mikor már bezáródtak. Ez azonban nem állította meg. Egy erőteljes ugrással a szerelvény tetején termett, épp abban a pillanatban, mikor a metró már sebességet kezdett nyerni, mintha a vezető úgy döntött volna, még azelőtt elmenekül, mielőtt teljesen eluralkodna az őrület az állomáson. A szerelvény utasai elhűlve, de az ablakoktól tisztes távolságot tartva szemlélték a látványt.

A vonat egyre gyorsuló zakatolása mögött dühös üvöltés hallatszott. De már nem a megállóból jött, hanem a sínpályáról. A láthatatlan lény, ami káoszba döntötte a metróállomást, oda ugrott le. Sokan úgy vélték, hallották a szerelvény után futni, bár egészen bizonyosan senki sem tudta ezt állítani, nehéz volt eligazodni a menekülő, céltalanul kiutat kereső emberek kiabálása között, főleg úgy, hogy azt sem tudták, mi elől futnak.

Később senki sem volt képes pontosítani, hogy mi történt az állomáson. A tanúvallomások ellentmondóak voltak, és semerre sem vezettek; természetesen semmilyen valamirevaló hatóság sem adott hitelt az olyan állításoknak, hogy egy láthatatlan lény jelent volna meg a metróállomáson. A biztonsági kamerák felvételei sem segítettek tisztázni a helyzetet, mert az eset időtartama alatt ismeretlen interferenciák homályosították el a felvételeket. A hivatalos verzió egy őrültről beszélt, aki késsel felfegyverkezve keltett pánikot a metró utasai között, négy súlyos és hét könnyebb sérültet hagyva maga után.

A helyzet által kiváltott feszültséget okolták azért, hogy senki sem látta, ki késelte meg az áldozatokat, természetfeletti lényekről természetesen szó sem esett. Egyetlen dolog volt, amiben a szemtanúk meg tudtak állapodni, mégpedig az, hogy nagyon is valószínű, hogy egy barna hajú, fekete köpenyt viselő fiatal fiúnak, aki többek szerint félszemű volt, köze lehetett az ügyhöz. Az egyik kikérdezett nő viszont biztosította, hogy ez nem igaz. A fiúnak mindkét szeme megvolt, bár tényleg olyan benyomást keltett, mintha csak fél szeme lenne, mégpedig a jobbja miatt, ami teljesen és tökéletesen fekete volt.

Törött bábok

1

Ari alig lépett ki a szobájából, máris hallotta, hogy valaki a nevét kiabálja. Ő pedig összeszorult szívvel figyelte, hogyan száguld le anyukája a folyosó rámpáján az új tolószékével. A nyakában az öccsével.

– Nézz ide, Ari! – kiabálta Steve, mikor villámgyorsan elhúztak mellette. Az anyukája és a fiú is sisakot, könyök- és térdvédőt viselt. Nem puszta szeszély volt, hanem előre kitervelt száguldás. – Repülök!

– Anyu? – kiáltott fel ijedten a lány, miközben ellépett az útjukból, nehogy magukkal sodorják. Látta, ahogy beveszik a kanyart, és eltűnnek a földszintre vezető rámpán. Utánuk eredt, félt, hogy bármelyik pillanatban meghallhatja a kerekesszék ütközésének robaját.

Szerencsére épségben találta őket a konyhaajtóban. Féknyomok látszottak a földön. Az arcukra volt írva, hogy majd elalélnak a boldogságtól: kipirosodott orcájuk, ragyogó szemek néztek rá. Anyukája lihegett.

– Teljesen megőrültetek! – kiáltotta Ari, mikor odaért. – Meg is ölhettétek volna magatokat!

– De mindenre figyeltünk! – mondta Steve. Mikor lelkes volt, jobban érződött a német akcentusa. – És sisakot is viselünk!

– Anyu? – nézett vádlón a felnőttre felemás szempárjával. – Mégis mi ez az egész?

A nő egy kézmozdulattal időt kért, hogy szusszanhasson egyet, mielőtt válaszolna.

– Nagyon sajnálom, drágám – mondta, miközben levette a sisakot. Szőke, általában jól fésült, kontyba fogott haja most meglehetősen kócos volt. – Megértem, ha dühös vagy, de te is értsd meg, hogy veled már nem tudom megtenni ugyanezt. Már nem bírlak el. De ha szeretnéd, akkor odaadom a széket, hogy kipróbálhasd.

– Az isten szerelmére! – mondta Ari, és megrázta a fejét, mint aki nem tudja, hogy felháborodjon vagy elnevesse magát. – Majdnem elgázoltatok, most pedig azt sugalljátok, hogy kövér vagyok.

Lépéseket hallott a háta mögül, megfordult: az apukája közeledett. Őszes fürtjeivel és kócos szakállával úgy nézett ki, mint egy mesebeli, zord kalóz. Elgondolkodva bólintott, majd a kerekesszék mellé guggolt.

– És hogy ment? – tudakolta, miközben végtelen érdeklődéssel szemlélte a kerekek állapotát. Egyik ujját végighúzta a földön hagyott nyomon.

– Gyorsan. Nagyon gyorsan ment – felelte a felesége. – És a fékek is kiválóan működtek. Szerintem igazán beletrafáltunk azzal, hogy ezt az ördögi tákolmányt választottuk.

– Apuuu, repültem! – felelte Steve, miközben az anyukája válláról átcsimpaszkodott az apukája hátára. Az kiegyensúlyozta a hátán a fiút, majd összevont szemöldökkel Arira nézett.

– Van esetleg valamilyen probléma, Ari? Mintha aggasztana valami.

– Kis híján elgázoltak a saját otthonomban – felelte. – Az anyám majdnem elgázolt a saját otthonomban – pontosította a tényállást. Fontosnak tartotta kiemelni ezt a részletet. – És éppen most nevezett kövérnek. Mégis, hogy kellene abbahagynom a terápiát, ha folyton újabb traumákat okoztok nekem?

– Meg kellett tudnom, hogy megy az új szék, drágám – magyarázta a nő. – Meg kellett ismernem a határait, hogy tudjam, meddig mehetek el vele. Aztán meg sokkal bölcsebbnek tartottam a házban kipróbálni.

– Csak mert ennyire szakad az eső odakint, mi? – kérdezte Ari.

– Hát persze – hagyta jóvá a nő csodálkozó tekintettel, mintha nem értené, miért ilyen gunyoros a lány. – Miért is ne?

– Az emberek miatt? A kocsik miatt? – sóhajtott fel. – Mégis minek erőlködöm? Semmi értelme. Őrültek vagytok. Őrültekkel élek egy házban.

Egyébként imádott itt lakni, bár nem ez volt a megfelelő pillanat, hogy beismerje. De még dühében sem tudta elkerülni, hogy elmosolyodjon, mikor meglátja őket. Apukája továbbra is a széket vizsgálta, hátán a testvérével, miközben anyukája az új szék csodáit zengte.

Ángelának hívták, a férfit pedig Edmundnak.

Történetük varázslatos, igazi mese. Berlinben ismerkedtek meg, tíz évvel korábban. Edmund csak jelentéktelen szürkeségként emlegette korábbi életét. Egy fontos pénzügyi intézet tőzsdeügynöke volt, abból állt a munkája, hogy a lehető legtöbb haszonnal fektesse be mások pénzét, de úgy, hogy az egyben a lehető legbiztonságosabb legyen. És jó volt ebben, olyannyira, hogy kivívta az elismerését a saját területén. Egészen addig a napig, mikor szörnyű hibát vétett, ezzel milliós veszteségeket okozva ügyfeleinek. Elvesztette a munkáját, a megbecsülését, és ami legfontosabb: a saját magába vetett hitét is. Tévedésétől olyan mély depresszióba zuhant, hogy az öngyilkosságot fontolgatta. Mikor ő mesélte el a történetet, sosem felejtette el kihangsúlyozni ezt:

– Annyira őrült voltam, és annyira elveszettnek éreztem magam, hogy úgy tűnt, az az egyetlen megoldás, ha véget vetek az életemnek – szokta mondani. – Hát lehet valaki ennél ostobább? Hiszen sosem tudhatjuk, mi vár ránk másnap. Az ember sosem tudhatja, mit talál, mikor befordul a következő sarkon.

Még a halálának időpontját is kijelölte. Szorongása karácsonykor hágott a legmagasabbra, mintha mindenki más közös örömben osztozott volna, amiben ő képtelen volt részt venni, és ez jelentette számára az utolsó döfést. Úgy döntött, az év végével ő is meghal. December harmincegyedikén, pontban éjfélkor véget vet az életének. Már a hidat is kiválasztotta, amiről le fogja vetni magát. És még a döntéseinek délutánján úgy határozott, hogy sétálni indul a városba, hogy elbúcsúzzon tőle még azelőtt, hogy elhagyná a vészkijáraton keresztül. Ekkor történt, egy nyüzsgő téren, hogy belebotlott a marionettbábok előadásába.

Egy aprócska színpad állt a téren, amin két, kézzel készített báb adott elő egy történetet. Ügyetlen bábok voltak, mégis volt bennük valami meghittség, a vonásaikban, abban, ahogy kifaragták őket; az egyik színes, a másik halvány öltöztet viselt. Nem lehetett látni azt, aki a kis emelvény alatt megbújva mozgatta őket. Edmundnak nehezére esett megmagyarázni, hogy miért is állt meg megnézni az előadást, a fecsegő bábokat. Talán megérzett valamit? Vagy talán a sors állította meg? A lényeg azonban az, hogy megállt, és szinte észre sem vette, de azonnal foglyul ejtette az előadás, ami egyszerre nyűgözte le a gyerekeket és a felnőtteket. A színpadon egy szomorú báb sorolta, bánatosan, az őt ért sorscsapásokat, a másik pedig ezeken gúnyolódott. A színpad alatt pedig természetesen Ángela rejtőzött.

– Ez is a karácsonyi repertoár egyik bevett darabja volt – mondta a nő, mikor ő mesélte a történetet. – Egy történet, amit nem sokkal azelőtt írtam, hogy eljöttem volna Spanyolországból, és belevetettem volna magam a nagy kalandba. Egy férfiról szólt, aki elvesztette a szívét, és szenvedések során l ismét megtalálta azt.

Edmund az előadás végéig maradt. Már tudta, hogy csak egy személy van a színpad alatt, hiszen túl kicsi lett volna kettő számára. Azt is tudta, hogy egy nő az. Csak azt nem tudta elképzelni, hogy vajon milyen érzés lesz meglátni, mikor végre előbújik a darab végén, hogy kerekesszékben ül, fején gyapjúkalappal, és tesz egy kört, ölében és kesztyűs kezében egy, a nézők előtt folyamatosan hajlongó marionettbábbal.

A nő végiggurult a jelenlévők között, akik többnyire busásan fizettek az előadásért. Ő is, oda sem figyelve, a nőre függesztett tekintettel kotort a zsebében, majd egy jó maroknyi érmét dobott a kalapba. A nő rámosolygott, és ez a mosoly mindent megváltoztatott. Nem akarta már otthagyni azt a világot, amiben ilyen mosoly létezik. Sértés lenne a világra nézve. Illetve magára az életre. Másnap visszatért, és ismét végignézte az előadást.

– És ott volt, nap nap után – mesélte Ángela. – A fura, ősz hajú és szomorú tekintetű férfi. Mások talán aggódni kezdtek volna egy hasonló ismeretlen jelenléte miatt, de én nem. Törött bábra emlékeztetett. Nem tudtam, mi sodorta hozzám, de tetszett, hogy ott van a közönségben.

Egy nap, az előadás közepén, vihar kerekedett, de olyan hatalmas, hogy a nézők rémülten menekülni kezdtek. Ángela előbújt, és biztonságba helyezte a marionetteket, majd elkezdett gyorsan összepakolni. Edmund pedig odalépett segíteni.

– És attól fogva együtt vagyunk – szokta megjegyezni ekkor Edmund. – Beutaztam vele egész Európát, és amikor elérkezett a pillanat, hogy visszatérjen a hazájába, akkor vele tartottam.

Kezdetben, mikor Edmund elmesélte a megismerkedésük történetét, Ari mindig kényelmetlenül érezte magát, mikor az öngyilkosságáról beszélt: mindig arra gondolt, hogy ha édesapja ennyire kiemeli ezt a témát, az csakis miatta lehet, a csuklóján látható sebhelyek miatt, melyeket Ari mindig megpróbált elrejteni blúzának ujja alá, vagy karkötőinek káoszába. Ahogy azonban telt-múlt az idő, lassacskán vigaszt kezdett nyújtani neki ez a jelenet: Edmund és ő is túlélők voltak, átvészelték úgy saját magukat, mint az önpusztító szorongásaikat, olyan győzelem ez, ami érdemes a megemlékezésre, még akkor is, ha az fájdalmas.

Elmosolyodott, miközben az új kerekesszék körül összesereglett családtagjait figyelte. Természetesen az állt a „miért érdemes élni” listája első helyén, hogy megismerhette ezt a hóbortos párt, ahogy a második helyet természetesen az foglalta el, hogy Steve megérkezett az árvaházba. Ha valamit biztosan tudott, akkor az az, hogy nélkülük előbb vagy utóbb, de sikerült volna megölnie magát.

2

– Arinak hívnak – jelentette ki a konyhakövön ügyetlenül páváskodó marionettbáb. – Morgós vagyok, igazi ünneprontó, és imádom, ha rossz szagom van.

– Vidd egymástól távolabb a kezeidet, vagy teljesen összegubancolod a szálakat – tanácsolta a fiának Ángela.

– De nehéz – mondta Steve. Keresztbe tett lábbal ült egy széken, miközben Ari bábját igyekezett mozgásba hozni. A lányt még most is meglepte, hogy mennyire hasonlít rá a báb. Édesapja műve volt, sok más, a házat benépesítő bábbal egyetemben. – A barátomat Marcnak hívják, és mikor senki sem lát, egy füzetbe írom a nevét, szíveket rajzolok, és sóhajtozom.

– Semmi ilyesmit sem csinálok – nyafogott Ari. – Mégis mióta vagy ilyen tudálékos? Korábban jobban bírtalak.

– Anya hibája – felelte, miközben egy kis gubancot igyekezett kibogozni, amitől a báb egyre jobban sántított. – Teljesen félrenevel. A suliban is ezt mondják.

– Add csak! Engedd, hogy kibogozzam, különben még jobban összecsomózod – mondta Ángela, miközben kivette a kezéből a bábot.

– Látod? Félrenevel.

A konyhai asztalnál ültek mind a négyen, kései reggelijüket élvezték. Édesapjuk teljesen eltűnt az újság mögött, csak a keze nyúlt ki néha, hogy újabb péksüteményt orozzon el a tálcáról. Behallatszott az eső és a heves széllökések, amitől a kis konyha csak még kényelmesebbnek hatott.

A háromszintes épület, amiben éltek, legalább olyan színes volt, mint a családjuk. A szintek között nem voltak lépcsők, csak a rámpák, melyek Ángela mozgását könnyítették meg, helyenként kapaszkodókkal, hogy még jobban tudjon boldogulni. Méretre készült ház volt. Edmund tett róla, hogy így legyen. Ahogy felállt a sorcsapásból, ami tönkretette, munkanélkülivé változtatta, és az öngyilkosság szélére sodorta, visszaszerezte korábbi befektetői adottságát, és rövid idő alatt sikerült több mint kényelmes anyagi helyzetbe kerülnie. És az első, amit tett, az volt, hogy megépítse ezt a házat a feleségének. A szobák zsúfolásig tele voltak könyvekkel, festményekkel és szőnyegekkel, régi bútorokkal, melyeket mintha korabeli filmek díszleteiből emeltek volna ki. És természetesen marionettbábokkal. Mindenütt jelen voltak, mintha ők lennének a ház igazi gazdái. Elfoglalták a könyvespolcokat, a székekről lógtak, a szekrények tetejéről őrizték őket, a kanapékon ücsörögtek, az ágyak fejénél vártak rájuk… A ház mintha mindig csak hajszálnyira lett volna attól, hogy túlzsúfoltnak tűnjön, bár ez sosem történt meg, mert minden szobában mintha épp annyi dolgot zsúfoltak volna össze, amennyi még épp megfelelő volt, eggyel sem többet. Csodálatos, szinte varázslatos melegség sugárzott a helyből. Volt valami időtlenség a házban, nyugvópontot jelentett a világ lármája közepette.

Ari a forró csokiba áztatta a süteményét, közben szeme sarkából a faliórát bámulta. Negyed tizenkettőt mutatott.

– Tényleg ki fogsz menni ebbe az esőbe? – kérdezte az apukája, az újság fölött pillantva rá.

– Marckal találkozom – felelte, miközben ismét a forró csokiba áztatta a süteményt. Szerette volna, hogy jól megszívja magát. – Nem megyünk túl messzire, így szerencsére nincs esélyünk megfulladni útközben.

– Holnap átjön enni? – kérdezte Ángela, miközben ismét a fiának nyújtotta az immár kibogozott marionettbábot. Steve a nővérére nézett, látható érdeklődéssel várta a választ.

– Gondolkodik rajta – felelte. – Nem érezte magát túl jól a legutóbb.

Hallotta apukája kuncogását az újság mögül.

Marc náluk evett a hónap első vasárnapján, ahogy Ari az ő családjánál a második vasárnapon. Nem sokkal korábban vezették be ezt a szokást, és Marc nem találta annyira viccesnek a dolgot. Jól kijött Ari családjával, de nem volt alkalom, hogy Steve ne provokáljon ki valamilyen kellemetlen helyzetet. Roppantul szórakoztatta, ha bosszanthatja a srácot, és nem igazán lehetett rászólni. Legutóbb például Steve Ari marionettfigurájával jelent meg az asztalnál, elhelyezkedett Marckal szemben, és egy tévés ügyvéd hangján tudakolta:

– Meg tudná mutatni ezen a bábon, hogy pontosan hol érintette meg a testvéremet, miközben a kanapén csókolóztak, és úgy vélték, senki sem látja magukat?

Marc majdnem megfulladt, úgy félrenyelte az ételt, Edmund pedig olyan röhögőgörcsöt kapott, hogy nem tehettek mást, kimenekültek a nappaliba, amíg mindenki meg nem nyugodott. Ari nagyon szerette Steve-et, viszont az ilyen helyzetekben képes lett volna megfojtani. De még így is nehéz volt sokáig haragudni rá. Egy szeleburdi tizenegy éves fiúcska, aki folyton csinált valamit, és aki robbanásig volt vidámsággal és viccekkel. Nehéz volt összeegyeztetni azzal a másik Steve-vel, aki négy évvel korábban érkezett ugyanabba az árvaházba, ahol Ari is élt. Az a fiú csak egy törött báb volt, ahogy Edmund is Berlinben, vagy maga Ángela, mikor egy autóbaleset következtében egész hátralévő életére lebénult.

Vagy éppen Ari maga.

3

Első emléke az volt, hogy ismeretlen szobában ébred, és ijedten ordítani kezd, de nem a helytől, hanem saját léte összevisszaságától. Nem tudta, hogy ki ő. Semmire sem emlékezett a múltjából, csak a nevére: Ariadna. Azonban ez az egyetlen szó nem volt elégséges ahhoz, hogy új identitást építsen belőle, anélkül pedig összeomlott a valóság.

Mikor megpróbált visszaemlékezni ezekre az első hetekre, csak összefüggéstelen és zavaros emlékek bukkantak fel. Látta saját magát, ahogy ordítozva vonaglik egy sarokban guggolva, vagy olyan dührohamok közepette, hogy több ápolónak kellett lefognia. Fehér köpenyes emberek végtelen folyamára is emlékezett még, akik kommunikálni próbáltak vele, a párbeszéd azonban nem volt lehetséges, csak értelmetlen zajok jöttek ki a szájukon, morgások vagy összefüggéstelen zagyvaságok. Csak egy szót értett: Ariadna.

Később megtudta, hogy az első napokban szinte végig be volt nyugtatózva. Úgy látszik, minden létező módon megpróbált kárt tenni magában: a csuklóját harapta, a falnak dobálta magát, és egyszer egy fiókból lehasított fadarabbal nyirbálta szét az alkarját. Agresszív viselkedése azonban lassan visszaszorult. Talán csak a fáradtságtól, vagy hatni kezdtek a különböző gyógyszerek, esetleg a teste és az elméje úgy döntöttek, hogy megadják magukat a körülményeknek. A világ kezdett értelmet nyerni, még ha csak minimálisan is, valamilyen homályos és zavaros jelentést, de elégségeset ahhoz, hogy képes legyen elboldogulni benne.

Ahogy teltek-múltak a napok, a szavak értelme és az ápolószemélyzet mozdulatai elkezdtek utat törni az elméje felé, és nem emlékeket ébresztettek benne korábbi életéből, hanem ismereteket, melyeket emlékezete elvesztése előtt szerzett meg. Azonban az sem jelentett komolyabb előrelépést, hogy végre képesek voltak kommunikálni vele. Ariadnának ugyanis semmi mondanivalója nem volt. És ők sem tudták felfedni számára a múltját: elbeszélésük szerint túrázók találtak rá ájultan egy elhagyatott házban, Berlin külvárosában. Mély kómában szállították be a kórházba, aminek semmilyen fizikai magyarázata sem volt. Bármi történt is abban a házban, olyan traumatikus volt, hogy nem maradt számára más megoldás a szökésre, mint hogy elméje legmélyére meneküljön. Úgy tűnt, hogy a saját emlékezeténél is fontosabb volt számára a menekvés. A hatóságok minden tőlük telhetőt megtettek, hogy azonosítani tudják, azonban mostanáig semmit sem sikerült kideríteniük. Nem volt nála semmilyen okmány, az ujjlenyomata és a foglenyomata sem segített a személyazonossága kiderítésében. A ház, amiben megtalálták, már két éve lakatlan volt, a tulajdonosai, egy idős pár, Bonnban lakott, de nekik sem voltak válaszaik a helyzet tisztázására.

Ari néhány hétig a kórházban maradt, és amikor már helyrejött a dührohamokból, átszállították egy állami gyermekotthonba, szintén Berlinben. Teljesen mellékes volt számára ez a levegőváltozás. Ő ugyanaz maradt. Olyan mély szomorúság terhelte, hogy úgy tűnt, mintha még az őt övező levegő is megfeketedne.

Az otthonba érkezést követően nem sokkal ismét öngyilkosságot próbált elkövetni. A felügyelők pillanatnyi figyelmetlensége alatt sikerült elemelnie egy kést az étkezőből, és a fürdőben felvágta az ereit. Egyik társa szerencsére megtalálta, még mielőtt túl késő lett volna. Mikor megkérdezték, miért próbált véget vetni az életének, egyszerűen azt felelte, hogy meg akart szökni. Szinte teljesen megsemmisítette az érzés, hogy nem ott van, ahol lennie kellene. Agyonnyomta a valóság, úgy fojtogatta, hogy aludni sem tudott, ha csak nem kábították el gyógyszerekkel.

– És olyan ostoba vagy, hogy ahelyett, hogy kisétáltál volna az ajtón, inkább felvágtad az ereidet? – kérdezte egyik társa.

Nem felelt. Nem mondhatta azt, hogy neki mindegy, hol van helyileg, a benne tátongó kimerítő üresség mindenhova elkísérné. Az új öngyilkossági kísérletétől fogva valaki folyamatosan a sarkában volt, legyen az egy alkalmazott vagy egyik társa, ez pedig csak tovább rontotta a helyzetét. Nemcsak egy borzalmas világ foglya volt, hanem még állandó felügyelet alatt is állt. Hónapokat töltött a legteljesebb csöndben, senkivel sem beszélt, tökéletesen mogorván, a világra dühösen. Mikor a gyermekotthon már komolyan mérlegelte, hogy valamilyen, számára alkalmasabb intézetbe helyezzék át, akkor érkezett meg Steve, és minden megváltozott.

Jól emlékezett a délutánra, mikor meglátta belépni a közös helyiségbe: egy barna hajú és kis termetű fiú, hatalmas zöld szemmel, farmerben és apró kockás ingben. Üres arckifejezésében és a tekintetében látható fájdalomban a sajátjára ismert. Az a fiú csak hétéves volt, de az irtózat máris mély nyomot hagyott benne. Később megtudta, hogy Steve szülei tűzvészben haltak meg, amit a saját fiuk okozott. Szándékos gyújtogatásról volt szó, kétség sem fért hozzá. Steve eltorlaszolta a házikó ajtajait és ablakait, ahol a szüleivel a hétvégét töltötték, majd felgyújtotta azt. Sosem mondta el senkinek, hogy mi vitte erre, még Ariadnának sem, és ha minden igaz, akkor az évek folyamán őt kezelő pszichológusoknak sem. Csak annyit osztott meg, hogy a szülei megérdemelték azt, ami velük történt. A tűzvészt követően Steve nem beszélt többet. Néhány héttel később került ugyanabba a gyermekotthonba, ahol Ari is volt; és az ott töltött idő alatt egyetlen szót sem szólt.

Ari azonnal megkörnyékezte, mikor belépett, valami mintha a fiúhoz vonzotta volna. Egymásra néztek, nem szóltak, de egyszerre érezték magukat kényelmetlenül a közelségtől, ugyanakkor mégis vigasztalta őket. Korábban még sosem találkoztak, de így is azonnal egymásra találtak. Ugyanabban a sötét és vigasztalan univerzumban keringtek mindketten. Bár élénken élt az emlékezetében az a délután, Ariadna mégsem tudta felidézni, hogy ki fogta meg kinek a kezét. Ez a rész mindig ködös maradt. A lényeg az volt, hogy egyszer csak megfogták egymás kezét, és közel léptek a másikhoz. De persze nem ölelték meg egymást. Még hetekbe telt, hogy ezt megtegyék.

Edmund és Ángela néhány héttel az örökbefogadásuk után mutatott nekik egy fotót, amit az egyik ápoló készített róluk: az otthon kertjében sétálnak, és fogják egymás kezét. Arckifejezésük szinte teljesen ugyanolyan: borzalmas üresség, a semmi, és olyan hidegség, hogy az szinte hátborzongató. Kísérteteknek tűntek, akiknek semmi közük az élethez. Ariadna, mikor meglátta a fotót, azon tűnődött, vajon hogy nézhetett ki Steve érkezése előtt… Még csak elképzelni sem tudta. Steve megjelenése azonban új fejezetet jelentett az élethez való viszonyában. A fiú társaságában csökkent az őt ostorozó szorongás, bár továbbra is jelen volt természetesen, csak most a sarokban megbújva ólálkodott.

Két hónappal később különös pár kereste fel az otthont. A kerekesszékben ülő, eleven szemű fiatal nő szőke hajú volt, és mindig készen állt egy mosolyra; a férfi pedig jócskán idősebb, komoly arcú, szinte elrettentő külsejű az ősz hajával és szakállával. Egy fiút akartak örökbe fogadni. Ariadna még nem tudta, de Ángela, a kerekesszékes nő, törött bábokat restaurál, ez a hobbija. Beszéltek nekik Steve-ről, és eljöttek megismerkedni vele.

Mikor Ariadna látta őket megérkezni az otthon igazgatójának kíséretében, azonnal védekező módba kapcsolt. Nem fogja megengedni, hogy elvigyék a fiút, nem hagyhatja, hogy elragadják tőle. Nélküle nem éli túl az ittlétet. Legalább annyira szüksége volt Steve-re, mint a fiúnak rá. Ekkor azonban az a nő elmosolyodott, ahogy meglátta őket, amint védekezőn álltak egymás mellett, összefont ujjakkal, arcukon ugyanazzal a gyanakvó arckifejezéssel. És ez a mosoly teljesen lefegyverezte Ariadnát, ahogy később az őt kísérő rideg férfi is tette. Menekülőutat sejtett meg ebben a mosolyban, egy menedékhely ígéretét, reményt. Később értette csak meg, hogy ez az előérzet is a fekete szemén keresztül érkezett. Szinte tudatában sem volt, hogy elengedte Steve kezét, és intett neki, hogy menjen közelebb a látogatókhoz. Mikor a fiú látta ezt, kétkedve, szeme sarkából rá pislogva pontosan tudta, hogy ezzel az intéssel talán örökre elszakítják a lánytól. És elfogadta. Az a pár megmentheti őt. És ha ez megtörténne, mégis mit számít, hogy mi történik a lánnyal?

A három felnőtt „elbeszélgetett” Steve-vel, aki, ahogy előre sejthető volt, egyetlen szót sem szólt. Csak a felnőtteket figyelte hatalmas szemével, néha Ariadna felé pillantva. Ő a kert egyik padjáról kémlelte őket, ölében összefont kezekkel, pislogás nélküli teljes koncentrációval. Ekkor már tudta, hogy Steve el fog menni a párral, és képtelen volt levenni a tekintetét a fiúról, mintha szeretné teljesen az emlékezetébe vésni, mintha egy tökéletes képet szeretne róla, hogy megölelhesse, mikor ismét körbeveszik az árnyak és az üresség. Amikor észrevette, hogy az ősz férfi közeledik felé, majdnem felkiáltott. Azonban volt egy előérzete, hasonlatos ahhoz, mint amikor elengedte Steve kezét, és inkább csöndben maradt.

– Hogy hívnak? – kérdezte a férfi.

– Ariadna – felelte minden további nélkül. Majd elhallgatott, tekintetét összefűzött ujjaira szegezte.

– Nagyon szép név – mondta az idegen, miközben leguggolt elé, hogy a pillantásuk egy magasságba kerüljön. – Azt jelenti, hogy jóságos, tudtad?

Ő válasz helyett csak megvonta a vállát. Ez volt a neve. És ezt tudni elég volt számára. Az ismeretlen ekkor észrevette a sebeket a csuklóján, és elgondolkodva nézte őket. Nem mondott mást, még csak el sem búcsúzott, mikor felállt és elsétált. Meglepetésére nem sokkal később Steve csatlakozott hozzá. Nem vitték el.

Visszatértek az otthon hétköznapjaihoz, mit sem tudva arról, hogy a bürokrácia gépezete működésbe lendült, mit sem sejtve arról, hogy a pár úgy döntött, mindkettőjüket örökbe fogadják. Két héttel később Ángela és Edmund ismét felkeresték az árvaházat. És ők nem sokkal később, hátukon a kevéske tulajdonukkal, elhagyták az otthont. Egy ideig egy kis, bérelt lakásban laktak Berlinben, pontosan addig, míg le nem zárult az örökbefogadási eljárás. Fura hetek voltak, alkalmazkodási időszak mindenkinek, azonban sokkal békésebb, mint amire számítani lehetett. Néha olyan érzésük volt, mintha már évek óta együtt élnének. Edmund és Ángela nem kérdezősködtek és nem követeltek semmit, még csak azt sem erőltették, hogy Steve hagyjon fel a maga által kiszabott hallgatással, amit már hónapok óta tartott. Ariadna és a fiú együtt aludtak, egymást átölelve. A fiúnak gyakran voltak rémálmai; a lány viszont nem álmodott, bár néha furcsa, fulladáshoz hasonló érzéssel ébredt: mintha nem lett volna elég levegő körülötte, mintha egy végtelen tengerben fulladozna. Sokszor ébren töltötte az egész éjjelt, a plafonra szegezett tekintettel, és azt kérdezgette, vajon mi vár rá a jövőben, de az ugyanolyan ismeretlen volt előtte, mint a múltja.

Egy vasárnapi délutánon, hetekkel azután, hogy elhagyták az otthont, csoda történt: Steve megszólalt. A lakás kis nappalijában, nem sokkal ebéd után. A fiú hirtelen felállt a székről, Ángelához lépett, és átható, szinte kihívó tekintetével rábámult. A nő elmosolyodott a vizslatás láttán, mintha egyáltalán nem venné komolyan a fiú viselkedését, épp ellenkezőleg, mintha élvezné, hogy érdeklődésének központjába került.

– Miért mosolyogsz mindig? – kérdezte ekkor Steve. Ezek voltak az első szavak, melyeket Ariadna vagy a pár hallottak tőle. – Ülésre vagy kényszerítve. Nem tudsz sem futni, sem ugrándozni. Szomorú. – Elcsuklott a hangja, mikor ezt mondta. – Miért mosolyogsz? – kérdezte dühösen, mintha iszonyatosan kihozná a sodrából ez a megoldhatatlan rejtély.

– Mégis ki mondta neked, hogy nem tudok járni vagy futni? – kérdezte tőle gyengéden.

A fiú elhallgatott, és figyelmesen meresztette rá a szemét, összevont szemöldökkel, arcán ellenséges kifejezéssel. Talán úgy vélte, hogy éppen megviccelik.

– Várj meg itt! – kérte Ángela, majd kigurult a nappaliból. Mikor visszatért, két marionettbábot hozott az ölében, elmaradhatatlan útitársait. A két gyerek ekkor találkozott először a marionettekkel. Addig azok a bőröndök biztonságában pihentek, ott várták, hogy színre léphessenek. A rá jellemző könnyedséggel vette kezébe a bábokat mozgató farudakat, és a földre helyezte őket. Hosszú, formás lábuk volt, Ángela faragta ki őket, és Edmund festette meg. Majd a gyerekek összezavarodott tekintete előtt varázslatos, hipnotikus táncot kezdtek lejteni.

Steve tátott szájjal bámulta az előadást. A hús-vér emberek képességeinél ezerszer ügyesebben mozogtak. Olyan könnyűek voltak, mint a levegő, mozdulatlan anyag, ami egy pillanat alatt, a szeme előtt kelt életre.

– Tudok járni – biztosította ekkor Ángela. – És futni és táncolni. Még repülni is, ha ahhoz van kedvem. – Majd, szavai megerősítésére, a levegőbe röpítette a bábokat. Nagyon látványos volt, ahogy a bábok félkört írtak le a széke körül. Még a levegőnél is könnyebbnek tűntek, de ami még ennél is csodásabb volt: mintha éltek volna.

Ariadna a szájához kapott, egyszerre érzékenyült el a marionettek előadásától és a Steve arcán elömlő csodálkozástól. Ijedten a szája elé kapta a kezét. Valami váratlan dolog történt az ajkával, legalább olyan csodaszámba menő, mint az, hogy a fiú megszólalt, vagy mint az, amit az élő bábok jelentettek. Ujjait végigfuttatta az ajkán.

Meglepetten tapasztalta, hogy mosolyog.