részlet

Christmas Adventure © 1923 Agatha Christie Limited.
A Christmas Tragedy © 1930 Agatha Christie Limited..
All rights reserved.

Agatha Christie, Poirot and Marple are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.

www.agathachristie.com

Fordította: Borbás Mária, Etédi Péter, Gálvölgyi Judit, Sipos Katalin

Borítóterv © Váraljai Viktória
Borítókép © Artvea / Getty Images, © Taka-hashi / Getty Images

ISBN 978 963 620 328 3

www.helikon.hu

Hungarian translation © 2016, 2022 Borbás Mária, Etédi Péter, Gálvölgyi Judit, Sipos Katalin
Magyar kiadás © 2022, 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Tomka Eszter
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 328 3

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Hercule Poirot
karácsonya

Drága Jamesem!

Te voltál mindig a leghűségesebb és legkedvesebb olvasóm, ezért komolyan felzaklatott, amikor megbíráltál. Felpanaszoltad, hogy gyilkosságaim kezdenek túlzottan kifinomulttá, úgyszólván vérszegénnyé válni. „Jó, erőszakos gyilkosságra” vágytál, „sok vérrel”. Olyan gyilkosságra, ahol nem kétséges, hogy gyilkosság történt!

Így hát ez a történet a tiéd – neked írtam. Remélem, tetszeni fog.

Szerető sógornőd:

Agatha

Első rész h
December 22.

I

Stephen felhúzta a kabátja gallérját, miközben frissen lépkedett a peronon. A pályaudvart ködfelhő burkolta. Nagy mozdonyok sziszegtek fenségesen, gőzfelhőket eregetve a nyers-hideg levegőbe. Minden mocskos és kormos volt.

Milyen undorító ország, milyen undorító város! – gondolta viszolyogva Stephen.

Első, izgatott reakciója Londonra, az üzleteire, az éttermeire, a jól öltözött, vonzó asszonyokra elhalványult. Immár kopott keretbe foglalt, hamisan csillogó strassznak látta.

Bárcsak otthon volna Dél-Afrikában… Belenyilallt a honvágy. Napsütés – kék ég – virágoskertek – hűvös-kék virágok – ólomgyökérsövények – a minden kis kalyibára felkúszó, kék folyondár.

Itt meg – kosz, korom és végeláthatatlan, szüntelen tömeg, amely mozog, siet, lökdösődik, szorgos hangyák, amelyek buzgón rohangálnak a hangyabolyban.

Bárcsak ne jöttem volna el… gondolta.

Aztán eszébe jutott a célja, és arcvonásai megkeményedtek. Nem, a pokolba is, végigcsinálja! Évek óta tervezgeti. Mindig meg akarta tenni – amit tenni fog. Igen, végigcsinálja!

Az a pillanatnyi vonakodás, az önmagának feltett kérdések – Miért? Megéri? Minek rágódni a múlton? Miért nem felejtem el az egészet? – csupán gyengeség volt. Nem gyerek már, hogy pillanatnyi szeszély irányítsa. Negyvenéves férfi, magabiztos, céltudatos. Végigcsinálja. Azt, amiért Angliába jött.

Felszállt a vonatra, és helyet keresve ballagott végig a folyosón. Az ajánlkozó hordárt egy mozdulattal elküldte, maga cipelte nyersbőr bőröndjét. Egyik vagont nézte végig a másik után. A vonat tele volt. Már csak három nap van karácsonyig. Stephen Farr utálkozva nézett végig a zsúfolt kocsikon.

Emberek! Megszámlálhatatlan, végtelen emberáradat! És mind olyan – olyan – mi is a megfelelő szó? – szürke! Annyira egyformák, olyan rettenetesen egyformák! Akiknek nem birkaképe van, azoknak nyúlpofája, gondolta. Egyesek csevegtek és zajongtak. Néhány erősen középkorú férfi harákolt. Azok inkább disznószerűek. Még a karcsú, tojásfejű, vörös ajkú lányok is nyomasztóan egyformák voltak.

Hirtelen vágyakozással gondolt a dél-afrikai, napfényben fürdő és magányos veldtre…

És akkor hirtelen elállt a lélegzete, amint bepillantott az egyik fülkébe. Ez a lány más volt. Fekete haj, selymes, krémszínű bőr – a szemében az éjszaka mélysége és sötétje. A Dél szomorú és büszke tekintete… Egyáltalán nem helyénvaló, hogy ez a lány itt ül ezek között az unalmas, szürke emberek között ezen a vonaton – egyáltalán nem helyénvaló, hogy Anglia sivár belsejébe utazik. Erkélyen kellene állnia, ajkai között rózsával, büszke fején fekete csipkével, körötte a levegőben por meg hőség meg vérszag – a bikaviadalok kiontott vérének szaga… Valami pompás helyen kellene lennie, nem bezsúfolva egy harmadosztályú vasúti kocsi sarkába.

Stephen jó megfigyelő volt. Észrevette tehát a lány kis fekete kabátjának és szoknyájának kopottasságát, textilkesztyűjének olcsó minőségét, a gyatra cipőt és a lángvörös retikül kihívó dacát. Stephennek mégis a pompa jutott eszébe a lányról. Mert a lány pompás volt, finom és egzotikus…

Mi az ördögöt csinál a köd, a fagy és a szorgos hangyák országában?

Meg kell tudnom, ki ez a lány, és mit keres itt, gondolta. Meg kell tudnom…

II

Pilar az ablakhoz szorítva ült, és arra gondolt, milyen fura szaga van az angoloknak… Eddig ez hatott rá a legerőteljesebben Angliában – a szagok különbsége. Se fokhagyma, se por, és igen kevés parfüm. A kocsiban most hideg dohszag volt – a vonatok kénes bűze –, szappanszag és valami nagyon kellemetlen, amely feltehetőleg a mellette ülő, testes asszonyság szőrmegallérjából származott. Pilar finoman szimatolt, kelletlenül szívta be a molyirtó bűzét. Fura, hogy valaki ilyennel szagosítsa magát, gondolta.

Füttyszó hallatszott, sztentori hang kiáltott valamit, és a vonat lassan kigördült a pályaudvarról. Elindultak. Úton volt…

Pilar szíve kicsit hevesebben vert. Vajon minden rendben lesz-e? Sikerül-e véghez vinnie, amit elhatározott? Biztosan – biztosan –, hiszen olyan gondosan végiggondolta.

…Felkészült minden eshetőségre. Igen, sikerrel fog járni – sikerülnie kell…

Pilar vörös ajkának két sarka felfelé görbült. Egyszeriben kegyetlennek látszott az a száj. Kegyetlennek és mohónak – mint egy kismacska vagy egy gyermek szája –, olyan száj, amely csupán önnön vágyainak van a tudatában, és még nem ismer irgalmat.

Pilar egy gyermek nyílt kíváncsiságával nézett körül. Mindezek az emberek, mind a heten – annyira mulatságosak ezek az angolok! Olyan gazdagnak látszanak, olyan jómódúnak – a cipőik – Ó! Anglia kétségtelenül igen gazdag ország, ahogyan Pilar mindig is hallotta. De az emberek egyáltalán nem vidámak – nem, csöppet sem vidámak.

Jóképű fickó áll odakinn a folyosón… Pilar nagyon jóképűnek találta. Tetszett sasorra, barnára sült arca és széles válla. Pilar az összes angol lánynál előbb rájött, hogy tetszik a férfinak. Ugyan egyszer sem nézett egyenesen a férfira, de tökéletesen tisztában volt azzal, hogy a férfi milyen gyakran nézett rá, és hogyan.

Különösebb érdeklődés és érzelem nélkül vette tudomásul a tényeket. Pilar olyan országból jött, ahol a férfiak nyíltan néznek a nőkre, és nem titkolóznak fölöslegesen. Kíváncsi lett volna, vajon angol-e az a férfi, és magában úgy döntött, nem az.

Túlságosan eleven ahhoz, hogy angol legyen, vélte Pilar, de szőke. Talán americano. Pont úgy néz ki, gondolta a lány, mint azok a színészek a vadnyugati filmekben.

Utaskísérő furakodott végig a folyosón.

– Első terítés, hölgyeim és uraim. Első terítés. Foglalják el helyeiket az étkezőkocsiban.

Pilar kupéjából mind a hét utasnak az első terítésre szólt a jegye. Egyszerre álltak fel, és a fülke egyszeriben elhagyatott és békés lett.

Pilar gyorsan felhúzta az ablakot, amelyet korábban néhány ujjnyira leengedett egy katonás külsejű, ősz hölgy a túlsó sarokból. Aztán kényelmesen elhelyezkedett az ülésen, és az ablakon át szemlélte London északi külvárosát. Nem fordította el a fejét akkor sem, amikor hallotta, hogy nyílik az ajtó. A férfi volt az a folyosóról, és Pilar természetesen tudta, azért jön be, hogy beszélgessen vele.

Elgondolkodva nézett ki továbbra is az ablakon.

– Szeretné teljesen lehúzni az ablakot? – kérdezte Stephen Farr.

– Éppen ellenkezőleg – felelte illedelmesen Pilar. – Éppen most csuktam be.

Tökéletesen, de enyhe akcentussal beszélt angolul.

A beállt szünetben Stephen azt gondolta: Élvezetes hang. Benne van a napfény… Meleg, mint a nyári éjszaka…

Pilar meg azt: Tetszik a hangja. Nagy és erős. Vonzó férfi – igen, vonzó.

– Nagyon zsúfolt a vonat – mondta Stephen.

– Valóban az. Az emberek szerintem azért távoznak Londonból, mert ott minden olyan fekete.

Pilart nem úgy nevelték, hogy bűnnek tartsa a beszélgetést idegen férfiakkal a vonaton. Legalább annyira tudott vigyázni magára, mint bármelyik lány, de nem ragaszkodott merev tabukhoz.

Ha Stephen Angliában nevelkedik, kínosnak érezte volna, hogy szóba elegyedjen egy fiatal lánnyal. Csakhogy Stephen barátságos lélek volt, és teljesen természetesnek vélte, hogy bárkivel beszélgessen, ha úgy hozta a kedve.

Szégyenkezés nélkül elmosolyodott.

– London elég rémes hely, nem igaz?

– Jaj, igen. Egyáltalán nem tetszik.

– Nekem sem.

– Maga nem angol, igaz? – mondta Pilar.

– Brit vagyok, de Dél-Afrikából jövök.

– Értem, ez mindent megmagyaráz.

– Most érkezett külföldről?

Pilar bólintott.

– Spanyolországból.

Ez felkeltette Stephen érdeklődését.

– Spanyolországból, igazán? Szóval spanyol?

– Félig. Anyám angol volt. Ezért beszélek ilyen jól angolul.

– Mi van azzal a háborúval? – kérdezte Stephen.

– Rettenetes, igen – nagyon szomorú. Sok minden elpusztult, nagyon sok – igen.

– Maga melyik oldalon áll?

Pilarnak meglehetősen homályos fogalmai voltak a politikáról. A faluban, ahol élt, magyarázta, senki nem nagyon törődött a háborúval.

– Nem volt közel hozzánk, érti. A polgármester persze kormánytisztviselő, tehát kormánypárti, és a pap Franco tábornok híve – ám a legtöbb embert leköti a szőlője meg a földje, nincs idejük ilyen dolgokkal foglalkozni.

– Szóval a maguk környékén nem voltak harcok?

Pilar azt felelte, hogy nem.

– De aztán autóval utaztam végig az országon – magyarázta –, és szerte az országban nagy pusztulást láttam. És láttam lehullani egy bombát, amely felrobbantott egy autót – igen, egy másik pedig lerombolt egy házat. Nagyon izgalmas volt!

Stephen Farr kissé gunyorosan elmosolyodott.

– Szóval izgalmasnak találta?

– Ugyanakkor bosszantónak – magyarázta Pilar. – Mert tovább akartam utazni, és az autóm sofőrjét megölték.

Stephen figyelte a lányt.

– És ez nem zaklatta fel?

Pilar nagy, sötét szeme kikerekedett.

– Mindenkinek meg kell halnia! Ez így van, nem igaz? Ha gyorsan jön az égből – bumm! – éppolyan jó, mintha másként történne. Az ember egy ideig él – igen, aztán egyszerre csak halott. Ez történik ezen a világon.

Stephen Farr nevetett.

– Nem hinném, hogy maga pacifista.

– Micsoda nem vagyok? – Pilart szemlátomást zavarba hozta a szó, amely addig nem szerepelt a szókincsében.

– Megbocsát az ellenségeinek, senorita?

Pilar a fejét rázta.

– Nincsenek ellenségeim. De ha lennének…

– Nos?

Stephent ismét izgalomba hozta az az édes, kegyetlenül felfelé görbülő száj.

– Ha volnának ellenségeim – mondta komoran Pilar –, ha bárkik gyűlölnének, és én is gyűlölném őket – elvágnám az ellenségem torkát, így…

Egyértelmű mozdulattal mutatta.

A gesztus olyan gyors és durva volt, hogy egy pillanatra meghökkentette Stephen Farrt.

– Maga igen vérszomjas ifjú hölgy! – mondta.

Pilar tárgyilagosan tette fel a kérdést.

– Maga mit tenne az ellenségével?

Stephen ámulva nézte, csak nézte a lányt, aztán hangosan felnevetett.

– Magam se tudom… – mondta. – Nem én!

– De biztosan tudja – mondta rosszallón Pilar.

Stephen abbahagyta a nevetést, mély lélegzetet vett, és halkan felelt.

– Igen. Tudom.

Aztán gyorsan egészen más hangnemben folytatta.

– Mi hozta Angliába?

Pilar illedelmesen válaszolt.

– Meglátogatom a rokonaimat – az angol rokonaimat.

– Értem.

Stephen hátradőlt, és a lányt tanulmányozta – azon tűnődött, vajon milyenek azok az angol rokonok, akiket említett – vajon mihez kezdenek ezzel a spanyol idegennel… próbálta elképzelni a lányt holmi józan brit család körében, karácsonykor.

– Ugye Dél-Afrika szép? – kérdezte Pilar.

Stephen mesélni kezdett a lánynak Dél-Afrikáról. Az egy gyermek elégedett figyelmével hallgatta. Stephen élvezte a lány naiv, mégis eszes kérdéseit, és azzal szórakoztatta magát, hogy valóságos eltúlzott tündérmesét adott elő.

A kupé jogos utasainak visszatérése vetett véget ennek a mulatságnak. Stephen felállt, a lány szemébe mosolygott, és visszament a folyosóra.

Amikor megállt egy pillanatra az ajtóban, hogy beengedjen egy idősebb hölgyet, a tekintete a Pilar nyilvánvalóan külföldi, szalmafonatból készült ládáján függő címkére esett. Érdeklődéssel olvasta el a nevet – Miss Pilar Estravados –, és amikor meglátta a címet is, a szeme kikerekedett a hitetlenkedéstől és még valamitől – Gorston Hall, Longdale, Addlesfield.

Félig hátrafordult, és egészen más arckifejezéssel nézett a lányra – csodálkozva, bosszúsan, gyanakvón… Kiment a folyosóra, ott állt cigarettázva, összeráncolt homlokkal…

Tartalom

Hercule Poirot karácsonya (Gálvölgyi Judit fordítása)

Első rész – December 22.

Második rész – December 23.

Harmadik rész – December 24.

Negyedik rész – December 25.

Ötödik rész – December 26.

Hatodik rész – December 27.

Hetedik rész – December 28.

Karácsonyi kaland (Borbás Mária fordítása)

A karácsonyi puding esete (Sipos Katalin fordítása)

Karácsonyi tragédia (Etédi Péter fordítása)

A SOROZAT TOVÁBBI KÖTETEI

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Merriweather – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Nymphette – Nymphont License v1.00
Poiret One – SIL Open Font License