Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d’aide à la publication (P.A.P.) Kosztolányi, a bénéficié du soutien de l’Institut français en Hongrie.

ELŐSZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

COMTESSE DE SÉGUR (1799 – 1874)

Ajánlás

SZÖSZI, A JÓ SZARVASSUTA ÉS SZÉP MINON

1. Szöszi

2. Szöszi eltűnik

3. Az orgonafa erdő

4. Szöszi felébred – a szép Minon

5. A jó szarvassuta

6. Szöszi második ébredése

7. A papagáj

8. A megbánás

9. A teknőc

10. Utazás és megérkezés

A DERÉK KIS HENRI

1. A szegény, beteg anya

2. A varjú, a kakas és a béka

3. Az aratás

4. Szőlőszüret

5. Vadászat

6. Halfogás

7. Az élet fája

RÓZSIKA HERCEGKISASSZONY

1. A tanya

2. Rózsika apjának, a királynak az udvarában

3. Családi tanács

4. Az ünnepség második napja

5. Az ünnepség harmadik, egyben utolsó napja

A KIS SZÜRKE EGÉR

1. A kis ház

2. A gonosz tündér

3. A jóindulatú herceg

4. A fa a rotundában

5. Az ékszeresládika

MEDVEBOCS

1. A pacsirta és a varangy

2. Medvebocs születése és gyermekkora

3. Ibolya

4. Az álom

5. Ismét a varangy

6. Ibolya áldozata

7. A dühös vadkan

8. A tűzvész

9. A kút

10. A tanya, a kastély és a műhely

11. Az áldozat

12. A csata

13. A jutalom

a Francia Intézet vezetősége által 2021. május 12-én meghozott döntés értelmében támogatást nyert.

A BORÍTÓT VASPÖRI CINTIA TERVEZTE

Mme la Comtesse de Ségur
née Rostopchine

RÉGI FRANCIA TÜNDÉRMESÉK

fordította:
dr. Bujtor László

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-581-5 PRINT
ISBN 978-963-559-582-2 EPUB
ISBN 978-963-559-583-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1896

a mű eredeti címe:
Nouveaux Contes de Fées
pour le petits Enfants

az elektronikus változat az 1924. évi
25. francia kiadás alapján készült

a borítót Vaspöri Cintia tervezte

Fekete-fehér illusztrációk:
Hommage à
Virginia Frances Sterrett
(1900 – 1931)

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme
d’aide à la publication (P.A.P.) Kosztolányi,
a bénéficié du soutien de l’Institut français en Hongrie.

Ez a mű a Magyarországi Francia Intézet támogatásával
a Kosztolányi Könyvtámogatási Program (P.A.P.)
keretében jelent meg.

a Francia Intézet vezetősége által 2021. május 12-én
meghozott döntés értelmében támogatást nyert.

ELŐSZÓ
A MAGYAR KIADÁSHOZ

Az első kiadást követően szinte évente jelent meg ennek a könyvnek új kiadása Franciaországban. 1924-ben már a huszonötödik kiadását érte meg ez mesekönyv, ami hazánkban eddig szinte teljesen ismeretlen volt. Ám odahaza népszerűsége mit sem csökkent az eltelt évtizedek során. Modern korunk változó világában hazájában, Franciaországban minden évtizedben újra meg újra kiadják, és a kiadások száma immár meghaladja a harmincat. Legutolsó kiadását 2016-ból jegyzik. A siker és kitartó érdeklődés oka az örök emberi értékekben és a varázslatos mesevilágban, a sziporkázó mesefűzésben és a páratlan képekben rejlik. Ennek ellenére eddig még nem jelent meg Magyarországon, holott a műmese-irodalom meghatározó, örök értéket képviselő darabja.

Ám azt, hogy hazájában a legkedveltebb mesék közt van, nemcsak a rengeteg kiadás, hanem az is jelzi, hogy a Francia Intézet támogatásra méltónak tartotta az első magyarországi kiadás elkészítését. Magyar nyelven ugyan már megjelent a mű a bukaresti Editura Ion Creangă kiadónál 1981-ben, de az a kötet ma már antikváriumokban sem lelhető fel – újabb érv az első magyarországi kiadás mellett.

A jó és a rossz örök harca, tiszta, makulátlan fehér és szurokfekete figurák, hősök és antihősök, emberi sorsokat befolyásoló egyszerű döntések és szörnyű, vagy örömteli következményeik elevenednek meg ezekben a mesékben. Mindegyik egy-egy példabeszéd hűségről, engedelmességről, jóságról és gonoszságról, legyőzhetetlen vágyakról, amik az embereket kormányozzák. Olyan alapvető emberi motivációk, amiket gyermekkorban tanulunk meg kezelni, és uralkodni fölöttük. Ám ezek a bölcs tanítások sokszoros mese- és fantáziarétegbe, lepelbe, kincsekbe és pompázatos történetekbe vannak becsomagolva, melyek olykor-olykor bennünket, felnőtteket is magukkal ragadnak és felhőtlenül élvezzük, ahogy a mese és szövete beszippant, magával ragad és elvarázsol. És ez, a mesélés Comtesse de Ségur titkos eszköze, győzedelmes fegyvere a lélek fölött: varázslatos történetei olyannyira egyediek, hogy azokat ma a legjobb fantasy-irodalom fősodrába sorolnánk. Ám akkor, amikor ő ezeket írta, még „csak” tündérmesék voltak. Ám olyan tündérmesék, amik akár születhettek volna a nép ajkán ezer meg ezer évvel ezelőtt. Az örök gyermeki kíváncsiság, a szépség és boldogság iránti örök vágy dalol ezekből a mesékből.

COMTESSE DE SÉGUR
(1799 – 1874)

Tündérmeséihez fogható regénybe illő életet élt ezen történetek szerzője, aki ráadásul nem francia anyanyelvű, nem is francia származású, ám tökéletesen megtanulta választott hazájának nyelvét és akkor kezdett írni, amikor mások leteszik a tollat…

Ez az izgalmas élettörténet a cári Oroszországban kezdődik 1799-ben, amikor a tiszteletreméltó és előkelő Fjodor Rosztopcsin grófnak leánya születik, aki a Szófia nevet kapja. A család 1814-ben számkivetésbe vonul, és elhagyja a cári birodalmat, hogy többévnyi európai vándorlást követően 1817-ben Párizsban, új hazájában végleg letelepedjen. Itt Szófia édesapja jónevű szalont vezet, ahol leánya megismerkedik későbbi férjével, de Ségur gróffal, akihez 1819-ben nőül megy. Ám házassága nem hoz számára sem boldogságot, sem jómódot. A jómód csak később, 1830-tól érkezik meg, amikor férjét, Ségur grófot Franciaország peerjévé emelik. Férjével a kapcsolata meglehetősen hűvös, s bár házasságukat nyolc gyermek érkezése teszi teljessé, férje a nem túl hízelgő „tyúkanyó” névvel illeti feleségét a háta mögött.

Valószínűleg boldogtalan házassága miatt fordul az irodalom felé. Ekkor már csaknem hatvanéves. Húsz könyve jelenik meg, amiket folyamatosan ír haláláig, ám máig legnagyobb hatású és legismertebb kötete az első könyve, amelynek első magyarországi kiadását ajánljuk az Olvasó figyelmébe.

Ajánlás

Az én kisleányaimnak,
de Malaret Kamillának és Magdalénának

Édes-kedves gyermekeim!

Íme a mesék, amiket annyi örömmel meséltem nektek, és amikkel kapcsolatban ígéretet tettem nektek, hogy megjelentetem őket.

Az olvasás, édes kedveseim (és most gondoljatok a mi öreg nagyanyánkra, akit nagyon szerettek), kiút a homályból. Íme a könyv, aminek alapján a közönség megítéli azt a nevet, hogy

COMTESSE DE SÉGUR

À mes petites filles

Camille et Madeleine de Malaret

Mes très chères enfants,

Voici les contes dont le récit vous a tant amusées, et que je vous avais promis de publier.

En les lisant, chères petites, pensez à votre vieille grand’mère, qui, pour vous plaire, est sortie de son obscurité et a livré à la censure du public le nom de la

COMTESSE DE SÉGUR

SZÖSZI,
A JÓ SZARVASSUTA
ÉS SZÉP MINON

1.
Szöszi

Élt egyszer egy király, akit Áldottjónak hívtak. Tényleg jó király volt, akit az egész világon mindenki szeretett. Igazságos volt és a gonoszok rettegtek tőle. Felesége, Édeske királyné ugyancsak jó ember volt és őt is nagyon szerette mindenki.

Ennek a boldog párnak volt egy leánya, akit Szöszi hercegkisasszonynak hívtak gyönyörűséges dús és hosszú, szőke haja után és ugyanolyan bájos és szeretnivaló volt, mint édesapja a király és édesanyja, a királynő.

Sajnos a szerencsétlen királynő röviddel Szöszi születését követően meghalt, és a király nagyon sokáig keservesen búslakodott az őt ért hatalmas csapás miatt. Szöszi még nagyon kicsiny gyermek volt ahhoz, hogy megértse édesanyja elvesztését, ezért vidáman nevetgélt, boldogan játszott és édesen aludt éjszakánként. Édesapja a király gyengéden szerette őt, és Szöszi a világon mindennél jobban szerette az édesapját. A király a kisleányának adta a legszebb drágaköveket, a legfinomabb csokigolyókat és a legritkább és legízletesebb gyümölcsöket. Szöszi nagyon boldog volt.

Egy napon azt jelentették a királynak, hogy valamennyi alattvalója azt szeretné, ha ismét megnősülne annak érdekében, hogy fia születhessen, aki majd követi őt a trónon. A király elsőre visszautasította, ám aztán engedett népe óhajtásának, és végül azt mondta főminiszterének, Lezsernek:

– Kedves barátom! Az alattvalóim azt szeretnék, hogy ismét megnősüljek, ám az én szívem oly szomorú szeretett királynőm, Édeske elvesztése miatt, hogy nem vállalkozhatok új feleség keresésére. Így hát menj, kedves Lezserem, és keress számomra egy hercegnőt, aki boldoggá teszi majd az én Szöszimet. Menj, és ennél többet nem kérek tőled! Amikor megtaláltad a megfelelő asszonyt, akkor kérd meg a kezét a nevemben, és vezesd udvaromba őt.

Lezser azon nyomban útra kelt. Meglátogatott számos udvart és találkozott megszámlálhatatlan hercegnővel – rondákkal, púposakkal és gonoszokkal. Végül megérkezett Zűrzavar királyságba, ahol a királynak volt egy bájos leánya, sugárzó, győzedelmes és első pillantásra jóságos. Lezser kellőképp bájosnak találta, ezért anélkül, hogy alaposan meggyőződött volna a hercegkisasszony valódi jelleméről, a felületes ismeretség alapján megkérte a kezét uralkodója, Áldottjó király számára.

Zűrzavar király majd kiugrott a bőréből örömében, hogy végre megszabadulhat a leányától, aki legbelül féltékeny, büszke és gonosz leány volt. Ráadásul jelenléte sokszor akadályozta Zűrzavar királyt örömteli kirándulásaiban, azzal, hogy ráakaszkodott és még a palotában is különféle hóbortjaival bosszantotta.

Egy pillanatig sem habozott, és beleegyezett Lezser főminiszter leánykérésébe, aki nyomban hazaindult Áldottjó király udvarába, oldalán a királykisasszonnyal.

Csalárdka királylányt négyezer öszvér kísérte, megrakva a szépséges királykisasszony teljes ruhatárával és valamennyi ékszerével.

Áldottjó királyt gyorslábú futár értesítette a menet érkezéséről, és a király kisétált a palotából Csalárdka királykisasszony fogadására. Ugyan valóban gyönyörűszépnek találta a királykisasszonyt, ám azonnal észrevette, hogy hiányzik belőle néhai felesége, a szegény, szeretett Édeske királynő finom és elbűvölő kisugárzása.

Amikor Csalárdka szemeit Szöszire vetette, nézése oly kegyetlen és oly gonosz volt, hogy szegény gyermek, aki ekkor épp’ hogy hároméves volt, nagyon megijedt és keserves könnyekre fakadt.

– Mi a baj, kincsem? – kérdezte a király. – Az én édes kis érzékeny Szöszim miért sír úgy, mint egy kislány, aki rossz fát tett a tűzre?

– Apácska, drága apácska! – kiáltotta Szöszi és apja ölébe fúrta magát. – Kérlek ne vess ennek a hercegnőnek a karjai közé engem! Félek tőle, mert… mert olyan gonoszak a szemei!

A király igencsak meglepődött ezen. Ám hirtelen Csalárdka királykisasszonyra vetette tekintetét, akinek már nem maradt ideje megváltoztatni kegyetlen nézését és a király elkapta azt a förtelmes pillantást, amivel édes kisleányára, Szöszire nézett.

Jóságos azonmód parancsba adta, hogy Szöszit teljesen válasszák el az új királynőtől és maradjon továbbra is dadája kizárólagos felügyelete alatt, aki eddig is gondját viselte és féltő szeretettel óvta és nevelte.

Így hát a királyné csak alkalmanként találkozott Szöszivel, ám ezen alkalmak során sem tudta teljesen eltitkolni az iránta érzett gyűlöletét.

Nagyjából egy év múlva Csalárdka királynőnek leánya született, aki a Szenecske nevet kapta, mert haja olyan fekete volt, mint a holló tolla.

Szenecske csinos volt ugyan, de nem volt oly bájos, mint Szöszi és sajnos ugyanolyan gonosz volt, mint az anyja. Utálta Szöszit és állandóan mindenféle gonosz csínnyel gyötörte Szöszit: belecsípett, megcibálta a haját, megütötte, széttörte kedvenc játékait és eltépte a ruhácskáit.

A jóságos kis Szöszi nem kedvelte a féltestvérét, de jó lelke mindig megpróbált magyarázatot keresni a másik újabb gonosz tetteire.

– Apácska! – szólt Szöszi apjához, a királyhoz. – Kérlek, ne büntesd Szenecskét, hiszen még oly kicsi és nem tudja, hogy micsoda bánatot okoz nekem, amikor összetöri a kedvenc játékaimat! És csak játszik, amikor belém csíp, vagy megüt, vagy megcibálja a hajamat!

A jó király gyengéden magához ölelte kisleányát és egy szót sem szólt, de a szíve mélyén jól tudta, hogy Szenecske milyen kegyetlen és gonosz. És azt is tudta, hogy Szöszi túlságosan gyöngéd és jószívű, hogy megvádolja féltestvérét. Minden nap jobban és jobban szerette Szöszit és mind jobban elhidegült másik leányától, Szenecskétől.

A becsvágyó Csalárdka királynő persze mindezt jól látta, és teljes szívéből gyűlölte az ártatlan és gyöngéd Szöszit. Ha nem tartott volna a király haragjától, akkor bizony a világ legszerencsétlenebb teremtésévé tette volna Szöszit.

Áldottjó király megparancsolta, hogy Szöszi sohasem maradhat egyedül a királynő társaságában. Jóságosnak és igazságosnak tartotta mindenki, ám az engedetlenséget szigorúan büntette, és még a királynő sem mert ellenszegülni neki.

2.
Szöszi eltűnik

Szöszi a hetedik életévét töltötte be, amikor Szenecske hároméves lett.

Ebből az alkalomból a király Szöszinek ajándékozott egy bájos kis fogatot, amit struccmadarak húztak és egy tíz év körüli fiú, dadusának az unokatestvére volt a hajtója.

A kisinas, akit Falánkocskának hívtak, gyöngéden szerette Szöszit, akivel születése óta játszópajtások voltak és Szöszi már legalább ezerszer adta tanújelét a fiúcska iránti gyöngéd szeretetének.

Ám Falánkocskának volt egy szörnyű nagy hibája: nagyon falánk volt. Olyannyira oda volt mindenféle csemegéért és édességért, hogy még egy csokiillatú bonbonos papírért is kész volt a leggonoszabb dolgot megtenni. Szöszi gyakorta mondta neki:

– Nagyon kedvellek téged, Falánkocska, de azt már egyáltalán nem szeretem, hogy olyan mohó vagy. Kérve kérlek, hogy változtasd meg ezt a hitvány szokásodat, különben az egész világ megvet téged.

Falánkocska ekkor kezet csókolt a királylánynak és megígérte, hogy megváltozik. De sajna, tovább lopkodta a süteményeket a konyháról és folyamatosan elcsente a bonbonokat az éléskamrából. Gyakran, bizony elég gyakran elnáspángolták az engedetlenségéért és falánkságáért.

Csalárdka királynő első kézből értesült valamennyi szemrehányásról, ami csak a kisinast érte és elég ravasz volt ahhoz, hogy tudja: Falánkocska ezen jellemgyengeségét egyszer majd felhasználhatja arra, hogy végleg megszabaduljon szegény Szöszi hercegnőtől.

A kert, amiben Szöszi a Falánkocska által hajtott, és struccmadarak által húzott kocsiját használta, rácskerítéssel volt elválasztva egy hatalmas és fenséges erdőtől, amit az orgonafák erdejének hívtak, mert ezeken a különleges orgonafákon egész évben folyamatosan nyíltak a csodálatos és illatos virágok.

Ám ennek ellenére senki sem tette be a lábát abba az erdőbe. Jól ismert volt ugyanis, hogy az erdő elvarázsolt föld, amire ha valaki beteszi a lábát, akkor soha többé nem hagyja el a varázserdőt.

Falánkocska jól ismerte ennek az erdőnek a rettenetes titkát. Lelkére kötötték ugyanis, hogy semmi esetre se hajtsa Szöszi kocsiját a kerítés irányába és semmi esetre se engedje, hogy Szöszi picinyke lábacskáját az elvarázsolt erdő talajára tegye.

Áldottjó király már sokszor gondolt arra, hogy a rácskerítés helyett véges-végig kőkerítést építtet, vagy valamilyen módon megerősíti azt, hogy ne lehessen belépni az erdőbe. Ám alighogy a király parancsára az alapokat elkezdték lerakni, valami ismeretlen és láthatatlan elő kiemelte a köveket és azok nyom nélkül eltűntek a szem elől.

Ekkor Csalárdka királynő elérkezettnek látta az időt arra, hogy megszerezze Falánkocska barátságát, ezért minden nap édességgel kínálta, bonbonokkal tömte és cukorkával traktálta. Hamarosan mohó hasán át tökéletes rabszolgájává tette, hiszen a kis inas immár képtelen volt élni a csodás gazdagságban feléje áradó zselék, bonbonok és tortaszeletek nélkül. Egyszer aztán a fiúért küldetett, hogy jelenjen meg a színe előtt és azt mondta neki:

– Ide figyelj, Falánkocska! Most teljes egészében kizárólag rajtad múlik, hogy megkapod-e ezt a hatalmas dobozt, ami tele van finom bonbonnal és ízletes csemegével, vagy soha többé egyetlen darabot sem kapsz!

– Soha többé egy darabot se? Ó, asszonyom, egy ilyen büntetésbe belepusztulnék! Beszéljen, asszonyom, miként kerülhetném el ezt a rettenetes büntetést?

– Szükségessé vált, – és a gonosz királynő a kisinasra függesztette szemeit – hogy Szöszi hercegnővel az orgonafaerdő közelébe hajtsd a kocsit!

– Ó, jaj! Azt nem tehetem, asszonyom, mert a király szigorúan megtiltotta!

– Ah! Szóval nem teheted? Értem… Nos, rendben, akkor viszlát! Nincs több édesség neked. Megparancsolom a palota személyzetének, hogy a mai naptól senki ne adjon egy szem csokit se neked!

– Oh, asszonyom! – siránkozott keservesen Falánkocska. – Ne legyen ilyen kegyetlen! Kérem, adjon inkább olyan feladatot, amit hatalmamban áll végrehajtani!

– Csak megismételni tudom: megparancsolom, hogy vezesd Szöszi hercegnő kocsiját az orgonafaerdő közelébe!

– De asszonyom! – ellenkezett Falánkocska és halottsápadt lett. – Ha a királykisasszony belép abba az erdőbe, akkor soha többé nem jön ki onnan! Hiszen Ön ismeri a büntetést azért, ha valaki az elvarázsolt földre lép! Odaküldeni az én drága hercegnőmet egyet jelent azzal, hogy a biztos halálba viszem őt!

– Harmadszorra és utoljára kérdezem – villant félelmetesen a királynő gonosz szeme. – Elviszed, vagy sem a királykisasszonyt az elvarázsolt erdőbe? Válassz! Vagy ez a hatalmas doboz, tömve édességgel, amit minden hónapban teletöltök, vagy az életben soha többé nem kóstolhatsz semmilyen édességet!

– És mégis hogyan menekülök meg a rettenetes büntetés elől, amivel őfelsége minden bizonnyal sújtani fog engem?

– Emiatt egy percig se nyugtalankodj! Amint rávetted a hercegnőt arra, hogy belépjen az orgonafaerdőbe, gyere vissza hozzám. Én majd a bonbonjaiddal együtt biztonságba helyezlek, és gondoskodom a jövőbeli szerencsédről!

– Ó, asszonyom! Könyörüljön meg szerencsétlen fejemen! Ne parancsolja meg nekem azt, hogy a hercegnőt a biztos pusztulásba küldjem. Őt, aki mindig oly jó és kedves volt velem!

– Hát még mindig habozol, de szánalmas, gyáva alak! Ugyan mit törődsz te Szöszi végzetével? Ha azt látom, hogy teljesítetted a parancsomat, akkor Szenecske szolgálatába léphetsz és ünnepélyesen fogadom, hogy a bonbonosdoboz mindig színültig lesz édességgel!

Falánkocska egy ideig még tanakodott magában, ám sajna, végül győzött a mohósága és úgy döntött, hogy feláldozza az ő szeretett kis úrnőjét.

A nap hátralévő részében még mindig tépelődött magában és bár lefeküdt aludni, ám le sem hunyta a szemét egész éjjel, hanem keserű könnyeket hullatva próbálkozott kiutat keresni a gonosz királynő csapdájából. Ám a királynő bosszújának mindent elsöprő fenyegetése, ha mégis visszautasítaná parancsának teljesítését, és annak halvány reménye, hogy egy szép napon majd keres valami nagyhatalmú tündért, akinek segítségével megmentheti Szöszit, végül legyőzte határozatlanságát, és úgy döntött, hogy aláveti magát a királynő akaratának.

Másnap reggel tíz óra tájban Szöszi előparancsolta a fogatát, és miután átölelte szerető édesapját, beült a kocsiba és megígérte, hogy két órányi kocsikázást követően visszatér.

Hatalmas volt a kert. Falánkocska kezdetben távol tartotta a fogatot a kerítéstől, és nem engedte a struccmadaraknak, hogy megközelítsék az orgonafaerdőt. Ám amikor messze jártak a palotától, és annak tornyai sem látszottak már a távolban, akkor irányt változtatott és egyre közelebb hajtott a kerítéshez, ami elválasztotta őket az elvarázsolt erdőtől. A kis inas szótlan és szomorú volt. Rettenetes bűnének hatalmas súlya szívére és lelkére nehezedett.

– Mi baj van? – kérdezte Szöszi kedvesen. – Teljesen szótlan vagy! Beteg vagy talán, Falánkocska?

– Nem, hercegnőm, teljesen jól vagyok!

– Hiszen te sápadt vagy! Mondd el nekem szegény fiú, hogy mi bánt, és én megígérem, hogy mindent megteszek, ami csak hatalmamban áll azért, hogy megvigasztaljalak!

Szöszi kedves kérlelése és lágy szavai csaknem megpuhították Falánkocska megkeményedett szívét, ám amikor a gonosz királynő, Csalárdka által ígért rengeteg édesség felvillant agyában, a képek hamar messzire kergették enyhülő gondolatait. És mielőtt ideje lett volna válaszolni, a struccmadarak elérték az orgonaerdőt határoló rácskerítést.

– Ó, micsoda gyönyörű orgonavirágok! – kiáltotta Szöszi hercegnő. – Micsoda illat, micsoda virágok! Mindenképpen kell egy szépséges csokrot szedjek az én jó apácskámnak azokból a gyönyörű virágokból! Ugorj le a bakról Falánkocska, és hozz nekem néhány szépséges ágat azokról a gyönyörűséges orgonafákról!

– Nem szállhatok le a bakról, hercegnő, mert ha leszállok a bakról, akkor elragadhatnak téged a struccmadarak!

– Cseppet se tarts ettől! – válaszolta Szöszi. – Ismerem a palota felé vezető utat, magam is haza tudom hajtani a fogatot!

– De a király rettentő büntetést mérne rám azért, hogy magadra hagytalak téged, hercegnőm! A legjobb lenne az, ha magad szednél néhány ágat azokról az orgonabokrokról!

– Hát az igaz! Nagyon sajnálnám, ha megbüntetnének, én jó Falánkocskám!

És mialatt ezeket a szavakat mondta, kecsesen kiugrott a hintóból, félretolta a rácskerítést és boldogan kapott a pompás orgonavirágok után.

Ebben a pillanatban Falánkocska megborzongott és szíve megtelt bűntudattal. Azt kívánta, bárcsak visszacsinálhatna mindent azzal, hogy Szöszi után kiált, ám a hercegnő, aki alig tízlépésnyire állt tőle, és ő ugyan tökéletesen és tisztán látta a hercegnőt, ám ő már egyetlen szavát sem hallotta, és egyetlen intését sem vette észre és alig egy pillanat alatt eltűnt a szeme elől az elvarázsolt erdő lombjai közt.

Falánkocska ekkor sokáig sírt szörnyű tette fölött, átkozta falánkságát és mélyen megvetette Csalárdkát, a gonosz királynőt.

Nagysokára figyelmeztette magát arra, hogy közel az idő, amikor a királykisasszonyt már várják a palotában. Visszahajtotta a kocsit, és a hátsó bejáraton át beállt az istállóba és azonnal odarohant a királynőhöz, aki már izgatottan várta őt.

Amikor a királynő megpillantotta a halottsápadt kisinast, rettentő bűntudattól beesett és vörösre sírt szemeivel, egyből tudta, hogy Szöszi odaveszett.

– Megtörtént? – mindössze ennyit kérdezett a gonosz királynő.

Falánkocska csöndesen bólintott. Ereje sem volt, hogy megszólaljon.

– Gyere velem! – szólt a királynő. Most megkapod a jutalmadat.

Ezzel egy hatalmas ládára mutatott, ami dugig volt rakva mindenféle fajtájú finom nyalánksággal. Majd parancsot adott egy inasnak, hogy rakja a ládát az egyik öszvér hátára, amelyik az ékszereit hozta magával az apjától és a többi inas előtt így szólt:

– Megbízom Falánkocskát, hogy az én parancsomra vigye el ezt a ládát apámnak, és térjen vissza egy, vagy akár több hónap múlva.

Amint ezt mondta, egy arannyal teli erszényt tett Falánkocska markába.

Falánkocska síri csöndben ült fel az öszvérre, és teljes vágtában útra kelt. Az öszvér azonban csökönyös és önfejű volt, és a láda súlya alatt csakhamar megmakacsolta magát: ugrálni és rúgkapálni kezdett. És ezt oly kitartóan végezte, hogy végül lerúgta magáról Falánkocskát és az ő oly értékes édességgel teli ládáját.

Falánkocska, aki korábban még sohasem lovagolt sem lovon, sem öszvéren, oly szerencsétlenül repült, hogy fejjel a köveknek csapódott és azon nyomban szörnyethalt.

Így hát Falánkocska sohasem élvezhette bűnének remélt gyümölcsét, mert egyetlen egy szem bonbont sem kóstolhatott meg abból, amit a királynő a ládába pakoltatott.

Senki sem sajnálta. És a szegény Szöszin kívül soha, senki sem szerette…

3.
Az orgonafa erdő

Amikor Szöszi belépett az orgonafaerdőbe, azon nyomban elkezdett szépséges orgonafaágakat szedni. Örült mértéktelenül tobzódó gazdagságuknak és páratlan, mindent elborító illatukat élvezte.

Amint befejezte a válogatást és megszemlélte csokrát, úgy tűnt neki, mintha a távolabbi virágok sokkal szebbek lennének, mint amiket addig szedett, ezért kiszórta mindet a kötényéből meg a kalapjából, és újra meg újra teleszedte mindkettőt, hogy ismét kiszórja és ismét újrakezdje a virágok válogatását és gyűjtögetését.

Szöszit egy teljes óra hosszán át lekötötte ez a tevékenység. Aztán legyőzte a meleg és a fáradtság. Karjai elnehezedtek a súlyos csokor cipelésétől, és rájött, hogy ideje lenne visszatérni a palotába. Ekkor megállt, és körbenézett. De bármerre nézett, csak orgonafákat látott. Ekkor Falánkocska után kiáltott, de senki sem válaszolt.

– Lehet, hogy messzebb kalandoztam, mint gondoltam – mondta Szöszi magában, majd folytatta az okoskodást. – De hamar visszatalálok, még akkor is, ha most nagyon fáradt vagyok. Falánkocska biztosan hallja a hangomat és segít kitalálnom innen.

Szöszi ekkor jódarabig kitartóan menetelt egy irányba, ám így sem talált kiutat az orgonafaerdőből.

Számos alkalommal, egyre inkább kétségbeesve kiáltotta Falánkocska nevét, aki persze egyszer sem válaszolt. Végül Szöszi hercegnő teljesen kétségbeesett és nagyon megijedt.

– Vajon mi történik velem itt, egymagamban ebben a hatalmas erdőben? Szegény apuska mit gondol vajon, ha látja, hogy nem térek vissza? És Falánkocska vajon honnan vesz bátorságot ahhoz, hogy egyedül, nélkülem térjen vissza a palotába? Meg fogják büntetni, talán meg is verik, és mindez az én hibám lesz, mert azért szálltam ki a hintómból, hogy orgonavirágot szedjek. Szerencsétlen kisleány vagyok én! Ebben az erdőben fogok étlen-szomjan halni, vagy farkasok falnak fel még ma éjjel…

Keserves sírás közt Szöszi hercegkisasszony egy hatalmas fa tövében a földre omlott. Nagyon sokáig sírdogált ott csöndesen. Aztán a fáradtság felülkerekedett a bánaton. Csinos kis fejét az orgonavirágokra hajtotta és békés álomba merült.

4.
Szöszi felébred – a szép Minon

Szöszi nyugodtan aludt egész éjszaka. Egyetlen vad bestia sem jött, hogy megzavarja álmát. Hideg sem kínozta és édes álmából későn ébredt fel, akkor, amikor már nagyon világos volt. Megdörzsölte a szemeit és igencsak elcsodálkozott, amikor észrevette, hogy fák veszik körül, ahelyett, hogy a saját ágyacskájában lenne, az édesapja palotájában található szobájában.

Ekkor a dadust szólította, de egy halk miákoláson kívül senki sem válaszolt. Meglepődött, sőt, kicsit megijedt, és amikor félve körbenézett, a lábainál egy gyönyörű, hófehér szőrű macskát pillantott meg, aki gyengéden nézte őt, miközben folytatta szomorkás miákolását.

– Ó, bájos cica! Te milyen szép vagy! – kiáltotta Szöszi, és óvatosan a szépséges bundára tette a kezét, amely hófehér színű volt. – Olyan boldog vagyok, hogy megpillantottalak téged, bájos cica, mert te talán elvezetsz az otthonodba. Tudod, már nagyon éhes vagyok, és ennivaló nélkül már nem sok erőm maradt arra, hogy sokat gyalogoljak.

Szöszi alig ejtette ki ezeket a szavakat, amikor a fehér cica ismét nyávogott egyet és kicsiny mancsával a közelben fekvő, finom, fehér lenvászonba takarosan becsomagolt kicsiny csomagra mutatott. Szöszi kibontotta a csomagot, és örömmel látta, hogy kenyér és vaj van benne. Mohón falatozni kezdett és mindkettőt nagyon jóízűnek találta. A kisebb vajdarabkákat a cicának adta, aki látható élvezettel nyalogatta a bajuszát.

Amikor egyszerű reggelijüket elköltötték, Szöszi apró kísérője fölé hajolt, és hátát cirógatva mondta:

– Köszönöm, te drága cica, hogy reggelit hoztál nekem! És most el tudsz vezetni az én apukámhoz, aki egész biztosan kétségbe van esve attól, hogy eltűntem?

A cicus, akinek Szöszi a szép Minon nevet adta, ekkor megrázta a fejét és szomorúan miákolt egyet.

– Ó, hiszen te érted, amit mondok! Arra kérlek, hogy szánj meg engem és vezess egy házba, mielőtt az éhségtől, hidegtől és félelemtől odaveszek ebben a hatalmas erdőben!

Szép Minon a hercegnőre függesztette a tekintetét és olyan fejmozdulatot tett bájos kis fejével, mintha azt mondta volna „Értem, amit mondasz!” Fölemelkedett és elindult, majd pár lépés után megállt és hátrafordult, hogy meggyőződjön: a kislány követi őt.

– Itt vagyok szép Minon, és örömmel követlek téged! – szólt Szöszi. – De hogyan találunk utat, hiszen semerre se látok ösvényt!

Szép Minon nem szólt semmit, hanem könnyedén a sűrűbe ugrott, mire a bozót megnyílt, hogy átengedje őt és Szöszi hercegnőt, majd mögöttük azonnal összezáródott.

Szöszi talán félóra hosszat gyalogolt. Ahogy haladt előre, az erdő mintha megritkult volna, dúsabb lett a fű és több a virág. Egyre több madár dalolt széphangú trillákat és a fák ágain egyre több kecses mókus szaladgált körülötte.

Szöszit, akinek kétsége sem volt afelől, hogy hamarosan maga mögött hagyja az erdőt és viszontlátja szeretett édesapját, teljesen magával ragadta a sok szépség, amit látott. Szeretett volna megállni, hogy csokrot gyűjtsön a szép vadvirágokból, de szép Minon kitartóan ment elöl, és ha Szöszi egy kicsit is lemaradt, keserves miákolással buzdította gyorsabb tempóra.

Nagyjából egy óra múlva Szöszi elegáns kastélyt pillantott meg. Szép Minon az aranyozott kerítéshez vezette Szöszit. Ám Szöszinek fogalma sem volt, hogy miként lehet belépni a palotába. Csengőt nem látott, a kapu meg zárva volt. Szép Minon eltűnt, és Szöszi ismét egyedül maradt.

5.
A jó szarvassuta

Szép Minon egy keskeny átjáróba lépett, amit mintha az ő számára készítettek volna és valószínűleg valakinek jelt adhatott a kastélyban, mert a kapu anélkül nyílt ki, hogy Szöszi bárkinek is szólt volna.

Belépett a palotaudvarra, ám ott senkit sem látott.

Ekkor a palota ajtaja magától kinyílt előtte. Szöszi egy előszobába lépett, amit a hófehér márvány legritkább fajtájából faragtak. És ekkor a palota valamennyi ajtaja kinyílt, úgy, ahogy a bejárati ajtó és a hercegnő csodálatos szobák egymásba kapcsolódó sorozatán haladt át.

Végül egy kékkel és arannyal díszített, elbűvölő szalon hátsó felében hófehér szarvassutát pillantott meg, aki finom, illatos szénaágyon feküdt. Szép Minon a közelében állt. Amint a szépséges szarvassuta meglátta Szöszit, kecsesen fölemelkedett és eléje sétált.

– Szeretettel üdvözöllek, Szöszi! – szólalt meg a szarvassuta. – Fiammal, szép Minonnal együtt már régóta várunk rád!

Ezeknek a szavaknak a hallatán Szöszi nagyon megijedt.

– Ne félj hercegnő, hiszen barátok közt vagy! Ismerem jól édesapádat, a királyt, és szeretem őt, ahogy téged is szeretlek!

– Ó, asszonyom! – suttogta Szöszi. – Ha te tényleg ismered a királyt, az én apuskámat, akkor könyörgök, azonnal vigyél hozzá! A távollétem már bizonyára teljesen összetörte a szívét!

– Én kedves Szöszim! – sóhajtott fel a szarvassuta, akit Szelíd Szarvasnak hívtak. – Sajnos nekem nem áll hatalmamban, hogy édesapádhoz vigyelek! Te most az orgonaerdő varázslójának hatalmában vagy. Én magam is a hatalmában vagyok és a hatalma jóval nagyobb, mint az enyém. Csak annyit tehetek, hogy édes és puha álmokat küldök a királynak, ami megnyugtatja sorsodat illetően és tudatja vele, hogy biztonságban vagy mellettem.

– Ó, asszonyom! – nyögte Szöszi nyomorúságos gyötrelemmel. – Hát soha többé nem láthatom édesapámat, akit oly gyöngéden szeretek? … Ó, szegény apuskám!

– Drága Szöszi! Ne gyötörd magadat a jövő miatt! A bölcsesség és körültekintés mindig elnyeri jutalmát. Ismét látni fogod édesatyádat, de nem most. A viszontlátásig legyél jó kislány és tanulj szépen! Szép Minon és jómagam minden tőlünk telhetőt megteszünk azért, hogy jókedvű legyél.

Szöszi mélyet sóhajtott és letörölt néhány könnycseppet. Majd végiggondolta, és rájött, hogy hálája kifejezésének bizony elég nyomorúságos módja a siránkozás, hiszen már eddig is mennyi jót tett érte Szelíd Szarvas. Elhatározta tehát, hogy ezentúl uralkodik magán és mindig jókedvű lesz.

Szelíd Szarvas ekkor megkérte, hogy kísérje el, mert meg akarja mutatni neki a lakosztályt, amit számára készítettek elő. A hálószoba falait aranyszálakkal áttört, rózsaszirom színű selyemkárpit borította. A bútorokat hófehér selyemhuzattal húzták be, amiket a legpompásabb árnyalatú selyemfonallal díszítettek. A különleges hímzés káprázatos változatosságban jelenített meg mindenféle állatot, madarat és pillangót.

Szöszi hálószobájához kicsiny dolgozószoba csatlakozott. Falait égszínkék damaszttapéta borította, amibe finom gyöngyöket hímeztek. A bútorokat ezüst moaré szövettel húzták be, amibe itt-ott türkizlapkákat varrtak. A falakat két lenyűgöző festmény díszítette. Az egyik egy szépséges hölgyet, a másik egy jóképű fiatalembert ábrázolt. Ruházatuk jelezte, hogy mindketten királyi család sarjai.

– Kinek a portréi ezek a festmények, asszonyom? – kérdezte Szöszi megilletődve.

– Kedves Szöszi! Most nem válaszolhatok erre a kérdésedre, de előbb-utóbb mindent megtudsz majd. Ám most inkább jer velem, mert elérkezett a vacsoraidő, és biztosan nagyon éhes vagy már!

Szöszi tényleg csaknem éhen halt. Követte az előtte fenségesen lépkedő Szelíd Szarvast, és együtt vonultak be az ebédlőterembe, ahol Szöszi furcsán megterített asztalt pillantott meg. A földön egy hatalmas, fekete szatén huzatú párna hevert Szelíd Szarvas számára. Ahogy leheveredett, éppen előtte az asztalon egy óriási váza állt, megtöltve a legízletesebb és legfrissebb füvekkel és fűszernövényekkel. A váza mellett színarany kancsó állt, a legtisztább és legfrissebb forrásvízzel töltve.

Szelíd Szarvassal szemben, az asztal másik oldalán kis szék állt szép Minonnak, az asztalon pedig egy kis aranytálka, amiben apró szárított halak és szalonkacombok voltak odakészítve. Az aranytálka mellett finom metszésű kristálypohár állt, benne friss tej.

Szelíd Szarvas és szép Minon terítéke közé egy tányért helyeztek Szöszinek. Ülőhelye finom faragású elefántcsont szék volt, vörösbársony huzattal, szegélyén gyémántberakásokkal. A terítéken gazdagon díszített peremű aranytányér állt, amiben gyönge jércehúsból főtt ízletes húsleves gőzölgött. Pohara és vizeskancsója metszett hegyikristályból készült, és aranytányérja másik oldalára némi teasüteményt halmoztak. Kanala és villája színaranyból formázott, asztalkendője pedig olyan finom lenvászonból, amilyet még soha életében nem látott.

Azt asztalnál bámulatos ügyességű gazellák szolgáltak fel. Fogásokat hordtak, ételt tálaltak és húst szeleteltek, miközben Szöszi, Szelíd Szarvas és szép Minon kívánságait lesték. A vacsora csodálatos volt. A jérceleves pompás volt, a vadhús és a hal ízletes, a sütemények és édességek mennyeiek. Szöszi olyan éhes volt, hogy mindent megevett, amit eléje tettek és mindent nagyon finomnak és kitűnőnek talált.