Mihalec Gábor

Kapcsolatmentő felismerések
és tanácsok krízishelyzetekre

részlet

Harmat
Budapest, 2023

© Mihalec Gábor, 2021

© Harmat Kiadó, 2021

Első kiadás 2021, utánnyomás 2021, 2023

ISBN (epub) 978 963 288 621 3

ISBN (mobi) 978 963 288 622 0

E kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

Dórinak

Köszönöm, hogy több mint huszonöt éve

a társam vagy viharban és napsütésben.

Tartalom

Előadás fura ingben – ahogy a kutatás elkezdődött

I. rész

Reziliencia, mindfulness és érzelmi egészség

Amitől az olló szétnyílik

A karantén hatása a párkapcsolatokra

II. rész

Párkapcsolati reziliencia a mérlegen

Kommunikáció – a viharálló szerelem alfája és ómegája

Konfliktusok – mindenki őrizze meg a nyugalmát!

Szex és gyengédség a nyomás alatt

Mi ketten és a pénz

Rendezett élettér és személyes ápoltság

Érzelmi elérhetőség: „Itt vagy, amikor szükségem van rád?”

Spiritualitás – a kapcsolat erőforrása

Edzésterv a viharálló szerelemhez

Jegyzetek

Előadás fura ingben – ahogy a kutatás elkezdődött

Este fél kilenc volt. Az elmúlt hetek estéihez hasonlóan most is izgatottan készültem a kilenckor kezdődő élő eseményre. Amikor a szekrényből kiemeltem, majd magamra vettem az ingemet, a feleségem arcán némi értetlenséget láttam. Aztán egyre nagyobb csodálkozással konstatálta, hogy a férje bizony komolyan gondolja, és ma este ebben az ingben akar kiállni több tízezer néző elé. Végül szavakba is öntötte, amit leolvastam az arcáról: „Te most komolyan ebben akarsz előadni ennyi ember előtt?”

Miért volt olyan furcsa ez az ing? Néhány évvel ezelőtt társszervezője voltam egy konferenciának, amelyre a világ számos országából érkeztek résztvevők. Sokan közülük vízumköteles országokból jöttek, és sok munkaórámat felemésztette a meghívólevelek küldése, a különböző országok magyar nagykövetségeivel való telefonos és e-mailes kapcsolattartás. Végül mindenki épségben megérkezett, mi pedig fellélegeztünk, mert a sok munka értelmet nyert. Ekkor jött oda hozzám a ghánai küldöttség egy különös ajándékkal. A kitartásom és a munkám nagy tiszteletet váltott ki bennük, ezért tiszteletbeli ghánaivá fogadtak, és adtak nekem egy népi motívumokkal kihímzett ghánai inget. Mivel aznap este a Pár-percek1 címet viselő karantén-előadásomban a tiszteletről beszéltem, úgy döntöttem, ez az ing jó illusztrációja lesz a témának. A tisztelet azt jelenti, hogy a másik emberért elmegyek odáig, ahol már nekem nem feltétlenül komfortos. Például felveszek egy olyan ruhadarabot, amely teljesen idegen az én kultúrámtól, amely más szín- és ízlésvilágot tükröz, mint a megszokott öltözetem. Mégis megteszem, mert tudom, hogy a másikban jó érzéseket fog kiváltani a gesztus. Ennyit akartam szemléltetni a ruhaválasztással.

Azt hittem, ezzel véget is ért a történet, ám másnap kaptam egy érdekes üzenetet az előző esti előadásom egyik nézőjétől. Az üzenet írója elküldte a videót egy ghánai barátjának, és megkérdezte tőle, hogy van-e az ingre hímzett motívumoknak valami mélyebb, szimbolikus jelentésük. Döbbenetemre azt a választ kapta, hogy igen: azt jelentik, hogy az ing viselője ellenáll az erős szeleknek. Nem tudom, hogy tényleg így van-e, de a gondolat gyökeret vert a fejemben. Milyen jó lenne olyan ingeket osztogatni, amelyektől viselőjük ellenáll majd az erős szeleknek! Milyen jó lenne olyan kétszemélyes ingeket készíteni, amelyeket párok vehetnek fel, hogy ellenálljanak az erős szeleknek! Milyen jó lenne felfedezni a viharálló párkapcsolatok titkát, és ezt a titkot mások számára is hozzáférhetővé tenni!

És ezzel meg is érkeztünk e könyv témájához. Mi a viharálló párkapcsolatok titka? Mit tehetnek a párok tudatosan, előre átgondolva annak érdekében, hogy kapcsolatuk nagy szakítószilárdsággal bírjon, ellenálljon az erős szeleknek, és a megpróbáltatások ne széthúzzák őket egymástól, hanem még közelebb hozzák, még erősebb szövetséggé kovácsolják őket?

Nagyon nehéz erre a kérdésre univerzális, mindenki számára alkalmazható választ találni. Az élettapasztalatok eltérnek egymástól, a feldolgozásuk módja is egyénenként és páronként változik. Hogyan lehetne egy kutatással választ találni erre a kérdésre, amikor annyiféleképpen élik meg az emberek a viharokat, a nehézségeket? Hogyan lehetne egyáltalán kiszűrni azokat a párokat, akik átéltek valamit, ami a szokásos életvitelüktől teljességgel eltért, hogy aztán kiderítsük, mit tettek jól azok, akik felülemelkedtek a kihívásokon, és mit tettek rosszul azok, akiknek végül beletört a bicskájuk? Ez csak akkor derülhetne ki igazán, ha egyszerre sok pár kerülne viharba. Azaz lenne egy olyan váratlan helyzet, amely mindenkit egyszerre próbára tesz, és amelyben egységesen vizsgálható lenne, hogy ki hogyan reagál rá, és miből adódik a különbség a két csoport (a felülemelkedők és a kárt szenvedők) között.

Amikor az év elején megterveztem a rendezvényeimet, a naptáramba beírtam az utazásaimat és a különböző konferenciákat, még nem is sejtettem, hogy egy ilyen esemény küszöbén állunk. Aztán egyre aggasztóbb hírek jöttek távoli országokból egy rejtélyes vírusról és hirtelen halálesetekről. A híradó háttérképeként egyre többször megjelent egy kékes-zöldes gömb koronára emlékeztető nyúlványokkal, és aztán végül bekövetkezett, amire eddig még nem volt példa. A Covid–19 névre keresztelt koronavírus újra megmutatta nekünk, hogy mennyire sebezhetők vagyunk. Megszűnt a légiforgalom, lezárták a határokat, korlátozták az országon belüli mozgást, a gyerekek nem jártak tovább iskolába, munkába is csak azok mentek, akiknek nagyon muszáj volt. Vagyis történt egy olyan hirtelen változás, amely egyszerre mindenkit próbára tett. A járvány beláthatatlanul sok kárt okozott egyéni, családi és össztársadalmi szinten. Egész iparágak lehetetlenültek el, családapák lettek öngyilkosok, és házasságok bomlottak fel. Nagyon sok családnak hirtelen szembe kellett néznie egy szeretett családtag elvesztésének fájdalmával. Az aggódás, a félelem és a szorongás alapállapottá vált.

Kutató elmém azonban hamar meglátta a krízisben a lehetőséget is. Amit eddig nem lehetett igazán megragadni, az most egyszeriben mérhetővé, kutathatóvá válik. Most mindenki egyszerre éli át a vihart, így egészen pontosan meg lehet vizsgálni, miért állnak ellen sikerrel bizonyos párok az erős szeleknek, míg más párokat ugyanez a szél végül felborít. Ha pedig sikerül megállapítanunk a különbséget, hihetetlenül értékes tudás birtokába kerülünk: akkor ezeket a tényezőket tudatosan taníthatjuk a pároknak, hogy a felfedezett elveket alkalmazva a kapcsolatukat előre felvértezzék mindazzal, ami az élet nehézségeinek sikeres leküzdéséhez szükséges. Vagyis: viharállóvá tehetjük a kapcsolatokat.

A titok megfejtéséhez több irányba indultam el. Először is készítettem egy átfogó elemzést arról, hogy mások milyen következtetésekre jutottak már hasonló témákban (a szaknyelvben ezt hívják metaanalízisnek). Ez lényeges lépés, hiszen segítségével feltárhatjuk, milyen korábbi eredmények születtek ezen a területen, és ezeket is beleolvaszthatjuk a saját munkánkba. Ezután konzultáltam a párkapcsolatok témájának szaktekintélyeivel. Kikértem a véleményüket, megkérdeztem őket a saját tapasztalataikról, és kértem a javaslataikat, hogy milyen területekre terjedjen ki a vizsgálódásom. Tanácsaik nagy segítséget jelentettek a kutatáshoz használt kérdőív összeállításában. Szeretném ezen a helyen is kifejezni mély hálámat azért, hogy a járvány kellős közepén, iszonyatos túlterheltség alatt, nálunk sokkal erősebben érintett országokból is komolyan vették a felkérésemet, és megírták a gondolataikat.

Nagyon köszönöm a szakmai támogatást dr. Willie Oliver amerikai családszociológus barátomnak, aki egy globális családszolgálat vezetése mellett is időt talált a kérdéseim megválaszolására. Hálával adózom dr. David H. Olsonnak, a Prepare/Enrich alapítójának, aki a járvány alatt is segítette a kutatást értékes tapasztalataival. Michele Weiner-Davis, a Divorce Busting (Válásirtás) alapítója, világszerte elismert párterapeuta kérésemre alaposan körüljárta, hogy milyen szoros kapcsolatban áll egymással az egyéni megküzdő képesség és a kapcsolati reziliencia. Dr. Susan Johnson, az Érzelmekre Fókuszáló Terápia alapítója is támogatott a felmérendő területek meghatározásában, és kiemelte, milyen fontos szerepe van a párok közötti érzelmi elérhetőségnek a páros megküzdési képesség kialakításában. Karen Holford nagy-britanniai családterapeuta barátom nemcsak a kutatáshoz adott értékes adalékokat, hanem a járványhelyzet alatt többször is erősített, támogatott. Mindannyiuknak nagyon hálás vagyok a segítségért. Fantasztikus tapasztalat ilyen odaszánt életű, kiváló szakmai teljesítményű és hiteles magánéletű emberek barátságát és támogatását élvezni, akiknek szíve ugyanazért a célért dobog: jobbá tenni a világot párról párra!

Ezután jött az íróasztali munka: összeállítani a kérdéssort, amely megfelelően feltérképezi a viharálló kapcsolatok titkait. Szerencsére ebben sem voltam egyedül. Sok nagyszerű kérdéssort alkottak már meg előttem, amelyek gazdag kutatási háttérrel, validitás- és reliabilitásteszttel2 rendelkeznek, így ezek beemelésével biztosra mehettem. És ott állt mellettem két barátom is, akiknek segítségére ezúttal is támaszkodhattam. Csizmadia Róbert, akivel együtt honosítottuk meg Magyarországon a Kapcsolatleltár tesztet, és aki a Gyűrű-kúra megalkotásában is nélkülözhetetlen segítséget nyújtott, ezúttal is rendelkezésemre bocsátotta összes informatikai tudását a felmérés és adatelemzés legjobb módjainak megtalálására. Különleges lehetőség volt, hogy az adatelemzésben együtt dolgozhattam a fiammal, Mihalec Viktorral is. Egy apának hatalmas élmény átélni, ahogyan a fia lépésről lépésre egyenrangú felnőtté és munkatárssá válik mellette. Dr. Gyetvai Gellért pedig, aki fontos állami kutatások vezetőjeként hatalmas tapasztalatmennyiséget halmozott fel, átnézte a kérdőívet, és segített a lehetséges hibaforrások kiszűrésében. Köszönöm még egyszer a támogatást, nélkülük ez nem valósulhatott volna meg!

Végül pedig szívem mélyéből jövő hálával adózom azok előtt a párok és egyének előtt, akik a kérdőívet kitöltötték. Köszönöm, hogy leplezetlen őszinteséggel osztották meg velem a kapcsolatuk belső világára vonatkozó tapasztalataikat. Köszönöm, hogy ezzel társaimmá váltak mások segítésében. Ők igazi szerelemnagykövetek, akik a saját életükön túlmutatva másokért is fontos szolgálatot végeztek.

I. rész

Reziliencia, mindfulness és érzelmi egészség

Minden évtizednek megvannak a nagy hívószavai a pszichológiai és az önsegítő irodalomban. Címek, amelyek a leginkább foglalkoztatják az olvasót, fogalmak, amelyek a legjobban igazodni látszanak a kor kihívásaihoz, készségek, amelyek elsajátítása a legszükségesebbnek tűnik a sikerhez. Voltak idők, amikor az asszertivitás volt a legfontosabb kifejezés a könyvek borítóin és tréningek címében, máskor a személyiségtípusok ismerete volt az, ami mindent vitt, vagy éppen a határok felismerése és megtartása.

Ahogy én látom, a 2020-as évek nagy hívószavai a reziliencia, a mindfulness és az érzelmi egészség. Ezek lényegében kapcsolódnak egymáshoz, és egy-egy oldalát mutatják be annak a készségkészletnek, amely az élet viharainak sikeres leküzdéséhez szükséges. A legtöbb szerző az egyéni működésre vonatkozóan fogalmazza meg gondolatait (már ez is komoly kihívás), ám ezek alkalmazása két ember közös működésére még alig-alig indult el, és igazán csak az előttünk álló években kerül majd a kutatók asztalára. Kutatásunk ebben a folyamatban kíván aktív szerepet vállalni.

Reziliencia

Ismerősek az olyan mondások, mint: „Teher alatt nő a pálma”, vagy: „Ami nem öl meg, az megerősít”? Ha igen, akkor máris van fogalmad arról, amit a reziliencia szó kifejez.

Mindig megmosolyogtat, amikor egy hazai konferencián vagy szemináriumon a külföldi előadó a „resilience” szót használja, az angolul jól beszélő, ám a lélektanban kevésbé jártas tolmács pedig láthatóan heroikus küzdelmet vív magában, hogy milyen magyar szót is használjon a fogalom megfelelő visszaadására. Hallottam már rugalmasságot, ellenálló képességet, ellenállást, megbirkózást, elaszticitást, megküzdést és ki tudja, hány további verziót. Ezek közül talán a megküzdés adja vissza a leginkább azt, amit a nemzetközi kifejezés el akar mondani, ám inkább használom én is a sokak számára talán még mindig idegenül csengő, de egyre elterjedtebbé váló reziliencia jövevényszót.

A fogalom a latin „resilire” szóra vezethető vissza, amely visszaugrást, lepattanást jelent. A fizikában annak a képességnek a leírására használják, hogy egy anyag mennyire tudja egy erős külső befolyás hatására rugalmasan visszanyerni az eredeti alakját anélkül, hogy eltörne vagy elszakadna. Elég, ha a horgászdamil szakítószilárdságára gondolunk, amit a csomagoláson kilogrammban szoktak megadni. Vagyis: hány kilós halat lehet az adott zsinórral kifogni anélkül, hogy elszakadna.

Ezt a fogalmat emelte be a lélektan annak a meghatározására, hogy milyen mértékben képes egy egyén, pár, család vagy szervezet egy krízishelyzettel megküzdeni anélkül, hogy sérülne, felbomlana vagy csődbe menne. Paul Donders, a reziliencia témájában elsőként magyarra fordított könyvek egyikének szerzője így definiálja a fogalmat: „A reziliencia a meglepetésekkel, változásokkal és váratlan akadályokkal való megbirkózás képessége.”3

Jelentőségét felfedezve cégek, szervezetek is elkezdtek foglalkozni ezzel a készséggel. Donders kiemeli a Shell olajnagyvállalatot, amely a rezilienciát tudatosan oktatja dolgozóinak, és ennek köszönhetően rendkívül alacsony a dolgozók betegszabadságolási aránya. A Shell így határozza meg a fogalmat: „A nehézségekről való rugalmas visszapattanás, valamint az akadályokból és feszült helyzetekből való tanulás képessége. Olyan tulajdonság, amelynek mindannyian a birtokában vagyunk. Értékek, meggyőződések és a pozitív hozzáállás ötvözete, amely jobb egyéni teljesítményt eredményez, és lehetővé teszi a nemkívánatos és túlzott stressz megelőzését. A reziliencia mértéke egyénenként más és más. Mindenki javíthat a sajátján, de ehhez mindig erőfeszítésre van szükség.”4

A céges kontextus mellett a hadseregben is fontos szerepet játszik a reziliencia. Az amerikai haditengerészet különleges hadműveleti egységénél (Navy SEALs) született meg az alábbi megközelítés: „A nehézség tehetetlenséget vagy hősiességet is szülhet. Vannak, akik erősebbé válnak a szenvedés által. Másokat pedig maga alá gyűr. A kettő közötti különbség a reziliencia. […] A reziliencia nem puszta túlélés, és sokkal több, mint a kitartás. Olyan fajta kitartás, amelynek határozott iránya, célja van. […] A reziliencia nem velünk születik. Mint ahogy az iránytű használata vagy a fegyver kezelése sem. A reziliencia olyan kiválóság, amelyet felépítünk magunkban. Gyakorlattal fejlődik ki bennünk a döntésekkel, amelyeket hozunk, és a tettekkel, amelyeket végrehajtunk. Elegendő gyakorlás után a reziliencia a lényünk részévé válik.”5

Témánk szempontjából természetesen a legfontosabb a párkapcsolati reziliencia. Ennek egyik legtalálóbb definícióját Lynn és Philip Levy könyvében olvastam: „A párkapcsolati reziliencia a kapcsolat erősségeinek summája.”6 Az egyéni reziliencia építőelemei olyan jellemzők, mint a megbékélés a múlttal és az érzelmi stabilitás, a realista optimizmus, a problémamegoldó képesség, a képességek kamatoztatása, az önfegyelem, a tudatosság és a szenvedély, valamint az egészséges kapcsolatok.7 A páros reziliencia építőkövei ezzel szemben olyan értékek, amelyek egyúttal a kapcsolat minőségét is jelzik. Sanford, Backer-Fulghum és Carson kutatása szerint ilyenek az érzelmi támogatás, a tettekben megnyilvánuló aktív hozzáállás, a jó kommunikáció, az intimitás és a közösen megélt hit.8 Skerrett és Fergus, a páros rezilienciáról szóló első igazán átfogó szakmai kötet szerkesztői hozzáteszik a felsoroláshoz a kölcsönösséget, a kapcsolatban kialakított „mi”-tudatot és a megbocsátást is. Ezekre a kvalitásokra vissza fogok térni a későbbiekben.

Összefoglalásul megállapíthatjuk tehát, hogy a reziliencia nem velünk született, hanem szerzett, azaz tanult képesség. Senkinek sincs felmentése alóla, senki sem mondhatja, hogy ő nem kapta meg a születésekor a személyiségéhez tartozó készségkészletben. A rezilienciát tanuljuk és gyakoroljuk. Döntünk róla akkor is, amikor nem tudjuk, hogy éppen róla döntünk. Amikor egy forró augusztusi napon ülünk a klíma nélküli vonaton, és a siránkozó utaskórus nyomása ellenére is higgadtak és fegyelmezettek maradunk, akkor a rezilienciánkat fejlesztjük. Amikor barkácsolás közben az ujjunkra ütünk a kalapáccsal, és hirtelen eszünkbe jut az a cifra káromkodás, amit az apánk hasonló helyzetben elengedett, mi viszont csendben maradunk, akkor a rezilienciánkat eddzük. Igazából a nehézségekre szükségünk is van. Viharok, kapcsolati viharok is kellenek, mert a reziliencia vihar nélkül nem születik meg. Az alakítja ki és edzi erőssé. Olyan, mint egy izom, amely attól épül, hogy dolgoztatják, edzik. Ez pedig bizony sokszor izzadsággal, erőkifejtéssel és fájdalommal jár.

Nemcsak egyének, hanem párok, családok, sőt szervezetek is lehetnek reziliensek. Ha a kapcsolati rendszer tagjai összefognak és ugyanazon cél felé haladnak, ha nehéz helyzetben nem a felelőst keresik, hanem a megoldást, a képességeiket a próbatétel idején nem egymás ellen fordítják, hanem egymás szolgálatába állítják, akkor a vihar az egyik legjobb dologgá válhat, ami történhetett velük, mert kikezdhetetlen, szilárd egységgé kovácsolja őket. Ezzel természetesen nem azt mondom, hogy minden vihar jó, hiszen sokszor kiszámíthatatlan, fájdalmas és igazságtalan, amiben semmi jó nincs (betegség, halál, baleset stb.). Azonban a legrosszabb helyzetben is dönthetünk úgy, hogy jól akarunk kijönni belőle. Nem mindig választhatjuk meg, hogy mi történik velünk. Azt azonban eldönthetjük, hogy miként viszonyulunk hozzá. Ahogy a négy koncentrációs tábort megjárt Viktor Frankl fogalmaz: „az embertől mindent el lehet venni, csak egyet nem: az emberi szabadságnak azt az utolsó maradékát, hogy az adott körülményekhez így vagy úgy viszonyuljon. És igenis van választási lehetősége!”9 Ebben a könyvemben igyekszem minden eszközt felvonultatni előttetek, hogy párként jól választhassatok, és ebből olyan erő szülessen, amelyet semmilyen vihar a jövőben nem lesz képes megtörni.

Végül szeretném hangsúlyozni, hogy van egy jelentős különbség a reziliencia fizikai és lélektani megközelítése között. A fizikában azt vizsgálják, hogy az anyag képes-e a külső hatás után visszanyerni az eredeti formáját. Lélektani értelemben azonban nem elégséges cél, hogy a vihar után ugyanolyanok legyünk, mint amilyenek előtte voltunk. Párterápiában gyakran megfigyelem, hogy egy válsághelyzet mindig képes tanítani valami újra, amit addig nem vagy nem úgy tudtunk. Ezért is utasítom vissza mindig az ilyen kérést: „Segítsen, hogy újra ugyanolyan legyen a kapcsolatunk, mint régen, a válság előtt volt!” Ha ugyanis minden ugyanolyan lesz, mint előtte volt, akkor előbb-utóbb ugyanoda fognak jutni, mint ahol most vannak. Ez nem elég! Ha már viharba kerültünk, akkor hozzuk ki belőle a legtöbbet, és az összes tanulságát építsük be a kapcsolat működésébe!

A karantén alatt a Pár-percek résztvevői félreérthetetlenül visszajelezték, hogy ez lehetséges: „A karantén volt a második nászutunk, az első hosszabb változata. Sokat csiszolódtunk, és jobban egymásra hangolódtunk. Még annyi mindent kell tanulnunk, de tudom, hogy jó úton vagyunk!” „A karantén egyértelműen megerősítette a kapcsolatunkat. Egyrészt a véleményünk teljesen megegyezik a jelenlegi helyzettel kapcsolatban, másrészt sokat voltunk együtt, rengeteget beszélgettünk. Továbbá új helyzeteket kellett együtt megoldanunk, és többet kellett közösen döntenünk.” A kapcsolati rezilienciát boncolgatva tehát megállapíthatjuk: nem elégszünk meg annyival, hogy a vihar után egyszerűen visszarendeződünk az eredeti állapotra. Növekedni, fejlődni, változni is akarunk! Ahogy a családterápia egyik alaptézise is kimondja: krízishelyzetben a családi rendszer meglepő mértékű fejlődésre képes. Hézser Gábor szavaival: „Ugrásszerű fejlődés figyelhető meg a család és az egyén életfolyamatának ún. természetes krízispontjain is: egy gyermek születése, beiskolázása, a nyugdíjkorhatár elérése stb. ugrásszerű változáshoz vezetnek […]. Ilyenkor a család az életmódját eddig igazgató »szabályokat« az új fejlődési szintnek megfelelően kell hogy átalakítsa – a megváltozott életre megváltozott életvitellel kell reagálnia.”10 Erről a fejlődésről pedig semmiképpen sem akarunk lemaradni.

A cél tehát nem a vihar puszta túlélése (bár vitathatatlanul ez is sokkal jobb, mint ha a család felbomlana), hanem az, hogy megerősödve kerüljünk ki belőle, még többet megtanuljunk egymás és saját magunk működéséről, és még nagyobb elköteleződéssel tekintsünk a jövő felé. Ha a reziliencia az eredeti állapotra való visszarendeződés képessége, akkor ezt úgy is nevezhetjük, hogy „reziliencia plusz”.

Mindfulness

Kemény nap volt. Az ügynöknek sorozatosan olyan döntéseket kellett hoznia, amilyenekkel egy átlagember egész életében nem találkozik. Emberi sorsok és életek múlnak minden egyes taktikai lépésén. A kollégái nem mindig látnak a döntései mögé, számukra nem tűnik minden logikusnak és következetesnek. Kezdenek aggódni, hogy jó irányba haladnak-e a dolgok. Hogy biztosra menjenek, szólnak a felettesnek, hogy gondok vannak, és kételkednek csoportvezetőjük pszichés állapotában. Bill, a felettes erre behívatja magához Tonyt az irodájába, és feltesz neki néhány keresztkérdést, amivel felméri, hogy a döntéseit józan ítélőképességének birtokában hozta-e. A beszélgetés végén – a végső bizonyosság érdekében – feltesz még egy tesztkérdést: amikor Tony belépett az irodába, akkor a falon lévő képernyő egy térképet mutatott. Mely városoknál volt egy-egy piros jelzés, és honnan hová tartottak a repülőgépek a térképen? Noha a kérdés teljesen kilógott a beszélgetés keretéből, Tony Almeida elképesztő pontossággal válaszolt a főnökének. Sőt kifelé menet még azt is elmondta Billnek, hogy a beszélgetésük alatt hány nem fogadott hívása volt és kitől az asztalra kitett mobilján. A 24 című sorozat Terroristaelhárító Egységének vezetője tehát szemmel láthatóan átment az alkalmassági vizsgán.

Be kell vallanom, hogy nagyon lenyűgözött a jelenet. Azon gondolkodtam, hogyan tud valaki egyszerre ennyifelé figyelni. Miként képes valaki annyira kiterjeszteni az észlelését, hogy mindent magába szív a környezetéből, még az adott pillanatban jelentéktelennek tűnő információkat is, hogy azután megfelelően összerakva őket egy bonyolult helyzet megoldásának egy-egy puzzle-darabjaként használhassa. Aztán némi utánaolvasással azt is megtudtam, hogy egy átlagember egyszerre hat-hét dolgot tud megfigyelni, ám a titkos ügynökök ennek többszörösére is képesek. Ezt a képességet, az itt és mostban való egyre tudatosabb és egyre többet befogadni képes jelenlétet hívják mindfulnessnek. A fogalmat tudatos jelenlétként, éber figyelemként vagy jelentudatosságként is szokták magyarítani. A rezilienciához hasonlóan itt is az eredeti kifejezés megtartása mellett döntöttem. Úgy gondolom, érdemes ezeket a szavakat felvenni a szótárunkba, hogy tudjunk mit kezdeni velük, ha más kontextusban is halljuk őket.

Nem kell azonban titkos ügynöknek lenni ahhoz, hogy a mindfulnesst elsajátítsuk. Nekem nagy segítségemre van a munkámmal járó érzelmi terhek hordozásában is. Sokan kérdezik tőlem: „Gábor, hogy bírod azt az érzelmi nyomást, ami a párterápiás munkával együtt jár? Nem viszed haza az emberek problémáit a saját családodba?” Ma már kimondhatom, hogy nem. Ám nem volt ez mindig így. Bevallom, sokáig kísérleteztem, mire a jól működő egyensúlyra rátaláltam.

Az egyetemi éveim alatt kezdődött ez a folyamat, amikor elmentem egy idősek otthonába betegápolóként dolgozni. A pénzkereseten túl nagyon lelkesített, hogy valami jót tehetek ezekkel az idős emberekkel. Igyekeztem mindenben kiszolgálni, a lehető legnagyobb kedvességgel és figyelmességgel körülvenni őket. Nagyon hamar észrevettem azonban, hogy buzgóságom túl messzire vitt. Már a harmadik naptól intenzív rémálmaim voltak, amelyekben idős emberek üldöztek, én pedig menekültem előlük. Napközben is gyakran eszembe jutottak az otthon lakói. Ezután eldöntöttem, hogy kizárom az érzelmeimet a munkámból. Betartom a kötelező udvariassági szabályokat, de csak semmi személyes. Bemegyek a szobájukba, kiemelem őket az ágyból, megmosom őket, mintha egy bútordarabot mosnék le, aztán felöltöztetem, megetetem őket, és megyek tovább. Már a gondolatba is beleborzongtam, ám miután a valóságban is megtettem, alig tudtam a tükörbe nézni. Ez nem én vagyok! Nem kezelhetek élő és érző embereket tárgyakként!

A két véglet között végül megtaláltam a középutat: itt lépett be a mindfulness. Az érzelmeimet kissé hátrébb sorolva, az észlelésemet kihegyezve százszázalékos jelenlétemmel ajándékoztam meg a gondozottjaimat. Minden részletre odafigyeltem, kedves voltam, de az érzelmeim helyett inkább a figyelmemmel dolgoztam. Ez segített abban is, hogy az adott pillanatban minden mást kizárjak, ami nem oda való (például a fiam oviba való beszoktatásának nehézségeit vagy a másnapi zárthelyit, ami miatt az éjszaka felét tanulással fogom tölteni). Amikor viszont becsuktam magam mögött az idősek otthonának ajtaját, akkor teljes figyelemmel fordultam a felé a tevékenység felé, amelyet akkor végeztem, így a betegápolási terhek ott maradtak az otthonban.

Teljes jelenlét abban, amit éppen teszek. Amikor párterapeuta lettem, ugyanezt a képességet használtam fel ahhoz, hogy a terhek ott maradjanak a terápiásszobában, és ne vigyem őket haza a nappaliba, a gyerekszobába vagy éppen a hálóba.

Rengetegen vannak gondolatban egészen máshol, mint ahol éppen lenniük kellene. Néha ez egészen nyilvánvaló, máskor meg csak a kitartó megfigyelő előtt tárulkozik fel. Vannak, akik mindig a múltban élnek, vagy a jövőbeni reményeikről ábrándoznak, és elmulasztják közben azt, ami itt és most történik velük. Találóan megfogalmazódik ez egy régi Robin Williams-filmben.11 A zárójelenetben az elvált apát látjuk a két gyerekével egy tengerparti pikniken. Az apa ül a tűz mellett, és önmegnyugtatásul mormogja magában: „Majd meglátjátok, minden jól alakul. Minden rendben lesz majd.” A kamasz lánya erre kifakad és kimondja a film legnagyobb tanulságát: „Apa, amióta az eszemet tudom, ezt mondogatod, hogy majd egyszer jó lesz. Nem lehetne egyszer jó itt és most? Nem lehet, hogy miközben a jövőbe meredve várod a boldogságot, a jelenben lemaradsz egy tökéletes pillanatról? Itt vagyunk melletted, együtt vagyunk. Legyen egyszer jó itt és most!”

Ha megengedjük magunknak, hogy ne a múltban horgonyozzunk vagy a jövőben kalandozzunk (félreértés ne essék, ettől még fontos szerepe van a múltbéli történések feldolgozásának és a jövőbeni tervek szövögetésének), hanem a teljes figyelmünket az itt és mostra fordítsuk, akkor észrevesszük az orrunk előtt lévő csodákat. Szándékosan nem foglalkozom itt a mindfulness témájához kapcsolódó terápiás módszerekkel, meditációkkal és relaxációkkal. Egyszerűen a hozzáállást, az attitűdöt, a figyelmünk fókuszálását, a pillanatnyi történések ítéletmentes megfigyelését és elemzését hangsúlyozom, amelyek által jobban meg tudjuk ragadni a lehetőségeket.

A személyes benyomások után következzen egy tudományosabb megközelítés. Perczel-Forintos Dóra, a téma jeles hazai szakértője így definiálja a fogalmat: „A mindfulness – magyarul tudatos jelenlét – olyan speciális figyelmi állapot és tudati beállítódás, amely ítélkezésmentes, elfogadó, a jelen pillanatra fókuszálva megnöveli a mentális folyamatokkal kapcsolatos tudatosságot. Ez a tudatos jelenlét fontos egészségvédő hatással bír, mert kizárja a múlton való rágódást és a jövővel kapcsolatos aggodalmaskodást, így csökken a depresszió, a szorongásos problémák kialakulásának veszélye, javul a jelen és önmagunk elfogadásának képessége, a figyelmi kapacitás és a megküzdőképességünk is.”12

Ezzel azonban még nem mondtunk el mindent, amit a témáról tudni kell. Az egyéni megközelítésből ugyanis – a rezilienciához hasonlóan itt is – el kell jutnunk a páros megélés felé. Ebben sokat segít nekünk Hans Jellouschek, egyike az első szerzőknek, akik a mindfulnesst párokra vonatkozóan is megfogalmazták. Jellouschek hatféle hozzáállást sorol fel, ahogyan a mindfulness egy párkapcsolatban megnyilvánul:13

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel./fax: (1) 466-9896, (1) 386-0865
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Felelős szerkesztő: Sinkáné Zombory Katalin
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Borítóterv: Lente István
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

ISBN [epub] 978-963-288-621-3
ISBN [mobi] 978-963-288-622-0

Felhasznált betűtípusok
M PLUS Rounded 1c – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Ubuntu – Ubuntu Font Licence v1.0