Elsüllyedt kincsek után kutatni napjainkban is rendkívül veszélyes tevékenység. Még veszélyesebb a dolog, ha mindezt a modernkori kalózoktól hemzsegő Fülöp-szigetek környékén teszi valaki. Ennél már csak az lehet veszélyesebb, ha az illető rá is bukkan a kincsre.

És mit tehet a gazdag szingapúri üzletember, ha a kincs megvan, de a fiát elrabolják? Természetesen hívja a két kalandvágyó, amerikai magánnyomozót, Anthony Greyt és Mike Darmsot, hogy szabadítsák ki a srácot.

Hőseink felkerekednek, ám amint megérkeznek a tengerparti luxusüdülőbe, nyomban az egymással rivalizáló kalózbandák kereszttüzébe kerülnek. Ráadásul a bűnözőknek valószínűleg beépített emberük van az üdülő alkalmazottai között, sőt valószínűleg a vendégek egy része sem ártatlan.

Talán épp valamelyik igéző tekintetű szépség az, amelyik a legnagyobb bajt hozhatja a magánnyomozókra?

„Kezdtem rosszul érezni magam a bőrömben… Itt repülünk valahol a Celebesz-tenger felett az éjszakában jó pár ezer láb magasan, miközben a pilótánkat megölték, a gyilkosa pedig itt lapul közöttünk, és valószínűleg arra készül, hogy előbb-utóbb bennünket is eltegyen láb alól.

Ez már önmagában is elég ahhoz, hogy elvegye az ember jókedvét és akkor még nem is szóltam a Caramsoangban ránk váró emberrablókról, akik cápákkal etetik meg a számukra feleslegessé váló személyeket...

Ebben a helyzetben kissé nehezen tolerálja az ember, ha a légikisasszony riadtan tátog rá, amikor megtudja, hogy baj van.”

A Kiadó weboldalának címe:

www.stsakiado.hu

https://www.facebook.com/
sebestyenestarsakiado/

Budapest, 2025

Copyright © Anthony Grey (Sebestyén Elemér), 2025

Minden jog fenntartva!

Tilos e kiadvány egészét vagy bármely részét információs rendszerben tárolni, sokszorosítani vagy sugározni bármely módon vagy formában a kiadóval történő előzetes megállapodás nélkül. Tilos továbbá másféle kötésben, borítással és tördelésben terjeszteni, mint amilyen formában kiadásra került.

Borító: Sebestyén Richárd (amorfrocket@gmail.com)

Szerkesztő: Sebestyén Kata

Technikai szerkesztés: Sebestyén Katalin

Magyarországon kiadja: Sebestyén & Társa Kiadó

Felelős kiadó: Sebestyén Elemér Antalné

ISBN 978 615 6939 02 9

1.

Éles fékcsikorgások és a nyitott Porsche hat hengeres motorjának újra meg újra felbőgő, robajlásszerű hangja váltogatták egymást gyors egymásutánban, ahogy hajmeresztő tempóban száguldottunk lefelé a szűk, kanyargós úton a szingapúri éjszakában.

Porfelhő és felverődő kavicsdarabok kísérték az utunkat, de úgy tűnt, a mögöttünk dübörgő, koromfekete GMC kisbusz utasait egyáltalán nem zavarja a dolog. Állhatatosan tapadtak ránk és hogy egy pillanatra se feledkezzünk meg róluk, szorgalmasan tüzeltek felénk a géppisztolyaikból. A torkolattüzek és a reflektorok fénycsóvája időről-időre felvillant a visszapillantó tükörben és kis híján teljesen elvakított, ami az ismeretlen terepen jelentősen megnehezítette a vezetést. Igaz, a Porsche-motor ereje a mi oldalunkon állt, ám a szerpentin miatt nem tudtuk kihasználni ezt az előnyt és mi tagadás, nem könnyű úgy vezetni, hogy közben lövöldöznek az emberre. A kitartó fogócskának végül egy kereket ért találat vetett véget, melynek következtében éles sivítással, porfelhőt húzva magunk után lesodródtunk az aszfaltról, és kénytelen-kelletlen megálltunk a lejtő szélén. Üldözőink nyomban mellénk húztak, és teljesen elállták a Porsche útját. A GMC ajtajai kinyíltak, s a következő pillanatban fegyveresek fogták körül a járgányunkat.

Mit tehettünk volna. Ültünk illemtudóan, és vártuk a fejleményeket.

– Fel a kezekkel és semmi trükk!– kiáltotta az egyik fegyveres.

– Milyen trükkre gondol, ember – csóváltam meg a fejem. – Se nyúl se cilinder nincs nálunk. Másrészt cilinderrel se mennénk sokra négy géppisztoly ellen.

– Úgy értem, ne kényszerítsenek bennünket arra, hogy lőjünk.

– Kényszeríti magukat a fene. Tőlem nyugodtan visszaülhetnek a járgányukba és mehetnek isten hírével. Vagy te másképp látod, Mike?

Jobbra fordultam és kérdőn a mellettem ülőre néztem. Társam látszólag elgondolkozott a dolgon, bár valószínűnek tűnt, hogy ő sem akarná marasztalni újdonsült ismerőseinket.

A helyzetünk nem volt túl rózsás, ráadásul az incidens Szingapúr külvárosának egyik eldugott szerpentinjén történt, ahonnan ugyan kiváló kilátás nyílt a tengerre, ám hajnali kettő lévén meglehetősen csekély forgalommal bírt, vagyis a támadóknak nem kellett szemtanúktól tartaniuk.

Mi tagadás, kellemetlen szituáció volt. Csak az töltött el némi reménnyel, hogy még éltünk, mivel ez azt jelentette, a fegyveresek akarnak tőlünk valamit.

…De vajon mit?…

– Mi lesz a program, kettős gyilkosság vagy emberrablás? – tudakoltam, mire a kvartett szóvivője egy tagbaszakadt, fehér zakót viselő indonéz elvigyorodott.

– Jó humora van, Mr. Grey.

– Kösz. Direkt az ilyen alkalmakra tartogatom. Mellesleg látom, tudja a nevemet.

– Igen. Ön, Anthony Grey, a társa pedig Mike Darms. Mindketten magánnyomozók.

– Remek, legalább nem kell a bemutatkozással vesződni. Így aztán mindjárt rá is térhetünk a lényegre.

– Rendben. Engem Catónak hívnak, és Mr. Kumandzsinak dolgozom.

– Kumandzsi? – kutattam félhangosan a memóriámban.

– Prandi Kumandzsi – magyarázta Cató, és erre már beugrott a dolog.

– Az üzletember, akinek a fia egy cápatámadás során eltűnt.

– Nem eltűnt, hanem elrabolták – keményedett meg Cató hangja.

– Nana, Cató – kapcsolódott be a beszélgetésbe Mike. – Akármennyire is intelligensnek tartják egyesek a cápákat, be kell látnia, hogy ezek a ragadozók nem szoktak túszokat ejteni.

– Maga is milyen jó humorú ember, Mr. Darms – fordult társam felé a nagydarab indonéz –, de jobb, ha ezzel nem viccelődik. Már az is nagyon bántó volt, hogy visszautasították Mr. Kumandzsi ajánlatát, amikor felkérte önöket Tore előkerítésére.

Láttam Catón, hogy igen felzaklatja a visszaemlékezés, és mivel a társai is elszántabban markolták a géppisztolyaikat, úgy véltem, jobb lesz nem túlfeszíteni a húrt.

– Oké, Cató – emeltem fel békítőleg a kezem. – Maga tehát nehezményezi, hogy amikor Mr. Kumandzsi felkért bennünket a fia felkutatására, nemet mondtunk.

– Igen.

– És azért üldöztek végig fél Szingapúron, hogy ezt elmondja?

– Nem egészen – ingatta a fejét Cató. – Az a megbízatásunk, hogy elkísérjük önöket Mr. Kumandzsihoz.

– Aha – biccentettem. – Akkor, ha megengedi, összefoglalnám a tényeket, már csak azért, hogy tisztán lássam, miről van szó. Mr. Kumandzsi fiát, Torét és két barátját néhány nappal ezelőtt cápák támadták meg valahol a Fülöp-szigetek környékén a nyílt tengeren, miközben a csónakjukat otthagyva fürödtek a vízben. A támadást a csónakban felállított videokamera is rögzítette, és a felvételeken tisztán látszanak a támadó cápák, amint épp rárontanak az egyik fiúra. A srácok eltűntek, a csónakjuk roncsát megtalálták a helybeli halászok, akik értesítették a hatóságokat és Mr. Kumandzsit. Ő erre egy közös ismerősünkön keresztül megkeresett bennünket és felkért, hogy a szerinte elrabolt Torét meg az életben maradt barátját keressük meg és szabadítsuk ki. Aztán, amikor mi a hatóságok vizsgálatára meg a híradásokban is látott filmrészletre hivatkozva visszautasítottuk az ajánlatát, megbízta magukat ezzel a rajtaütéssel, remélve, hogy ha „elkísérnek” bennünket hozzá, megváltoztatjuk az eddigi véleményünket és elvállaljuk az ügyet?!

– Igen – felelte Cató egykedvűen, én meg nem tértem magamhoz ennyi értetlenség láttán.

– Komolyan azt képzeli, hogy rávehet, vagy kényszeríthet bennünket egy ilyen értelmetlen és eszement nyomozásra? – kérdeztem hitetlenkedve.

– Igen.

– És mégis, milyen érveket akar felhozni?

Cató körbepillantott az éjszakában, mintha csak attól félne, hogy meghallhatja valaki a szavait, aztán csendesen felelte:

– Új tények merültek fel az ügyben.

– Például?

– Majd Mr. Kumandzsi elmondja.

– Nagyszerű. És mi van, ha nem akarunk elmenni hozzá, hogy meghallgassuk?

Cató lassan elvigyorodott, de engem valahogy nem derített jobb kedvre az arckifejezése.

– Szóval mi van, ha nem megyünk? – kérdeztem.

– Nincs más választásuk, Mr. Grey.

– Dehogy nincs. Kicseréljük a kilyukadt kereket és…

Nem fejezhettem be, mert ebben a pillanatban Cató kezében felugatott a géppisztoly és a Porsche jobb hátsó kereke szanaszét robbant.

– Most már két lyukas gumijuk van és csak egy pótkerekük – jelentette ki elégedetten.

– Legfeljebb majd a felniken megyünk…

Az újabb sorozat szétlyuggatta a jármű motorházát is.

– Vagy megkérünk valakit, hogy vontasson el bennünket a legközelebbi…

– Szerintem ne variálj tovább, mert lassan elfogy a kocsi – figyelmeztetett Mike. – Igaz, hogy csak bérelt, de akkor is kár érte. Másrészt – hajolt oda hozzám –, ha ez a Kumandzsi ilyen kétségbeesett kísérletre ragadtatja el magát, akkor lehet, hogy tényleg elrabolták a srácot.

Gondolkodtam egy darabig, aztán egyetértően bólintottam. Igaz, nem tetszett a meghívás módja, de tény, hogy egy Kumandzsi kaliberű dúsgazdag és köztiszteletben álló üzletember csak akkor választ ilyen erőszakos megoldást, ha valóban biztos a dolgában, vagyis bizonyítékai vannak.

Ezenkívül az is a szokatlan invitálás elfogadása mellett szólt, hogy régi ismerősünk, Ted Fruggi ajánlott bennünket Kumandzsinak, és nyilván azt is közölte vele, hogy bennünket csakis a különleges ügyek érdekelnek.

…Az mindenesetre tény, hogy a meghívás módja nem szokványos, erre tehát semmiképpen sem lehet panaszunk…

Miközben ezen morfondíroztam, Cató közelebb lépett az autónkhoz és lassan, mintha azon tűnődne, hova lőjön, végigpásztázott rajta a géppisztolya csövével.

– Tudja, Mr. Grey – magyarázta –, Mr. Kumandzsi a lelkemre kötötte, hogy mindenképpen vigyem el magukat hozzá. Azt mondta, biztos benne, hogy ha megismerik az ügy részleteit, meg fogják bocsátani ezt a kis kellemetlenséget, és el fogják vállalni a megbízását.

– Maga pedig jó beosztottként végre is fogja hajtani az utasítást, kerül, amibe kerül, igaz?

– Ühüm – vigyorodott el szégyenlősen a nagydarab indonéz, aztán újra végigpásztázott a Porschén a fegyver csövével. – Tehát…? Szét kell még lőnöm valamit, vagy indulhatunk?

– Engem kezd meggyőzni az érvelése – néztem Mike-ra. – Neked, mi a véleményed?

– Így a végére sikerült szimpatikussá tennie az ötletét – ismerte el társam.

– Akkor hát – pillantottam Catóra – ne vesztegessük az időt és a lőszert.

– Nagyszerű – engedte le a géppisztolyát a nagydarab indonéz. – Köszönöm a megértésüket.

– Ugyan már – legyintettem könnyedén, miközben kiszálltam a kocsiból. – Az ilyen magas szintű, kulturált tárgyalástechnikának nem lehet ellenállni.

– Bizony, bizony – tette hozzá Mike. – Magának üzletkötőnek kéne mennie. Tucatjával adná el a porszívókat meg az aranykötéses Bibliákat.

– És a politikusi pálya is szóba jöhetne – emeltem fel az ujjam. – Ott is szükség van a hasonló, logikailag jól felépített érvrendszerre.

– Mondjuk egy béketárgyaláson – bólogatott társam, és ő is kiszállt a Porschéból.

Cató tekintete pár másodpercig ide-oda cikázott közöttünk az éjszakában, végül a GMC-re vándorolt.

– Szerintem szálljunk be – javasolta visszafojtva a bensőjében dúló feszültséget.

– Helyes – értettem egyet. – És útközben majd még számba vesszük a lehetőségeit a jövőjét illetően.

– Nagyszerű – sóhajtott újdonsült ismerősünk, és elindult a jármű felé, mi meg nyomunkban a többiekkel követtük.

Egy perccel később már a sötét éjszakában száguldott velünk a kisbusz.

2.

Körülbelül fél óra múlva megérkeztünk a Kumandzsi villához. Jöttünkre kinyílt a három méter magas, fémvirágokkal díszített, kovácsoltvas kapu, mi pedig behajtottunk, és a csikorgó kavicsösvényen egészen a főbejáratig gurultunk. Ott az egész társaság kiszállt, Catóék felkísértek bennünket az első emeletre, majd betereltek egy hatalmas, szobába, amelynek jobb oldalán óriási ablakok sorakoztak csodálatos kilátást kínálva a tengerre. Valószínűleg tárgyalóterem lehetett, mert a közepén csillogóra polírozott, ovális tárgyalóasztal terpeszkedett, körülötte pedig párnázott, mahagóniszékek sorakoztak. A berendezés ezen kívül mindössze egy vetítőernyőből meg a hozzá tartozó projektorból állt.

– Mi lesz, mozizunk? – fordultam hátra a mögöttem lépkedő Catóhoz, ő azonban nem válaszolt, hanem udvariasan félreállt a háta mögül felbukkanó alacsony, ötven év körüli, indiai férfi útjából.

– Mr. Kumandzsi? – néztem az újonnan érkezettre, az pedig bólintott.

– Igen, Mr. Grey és nyomban azzal kezdeném, hogy bocsánatot kérek, amiért ilyen szokatlan és erőszakos módját választottam a meghívásnak, de nem volt más választásom. Az idő sürget, én pedig nem akarom elveszíteni a fiamat.

– Az eszébe sem jutott, hogy másokat bízzon meg? – tudakolta Mike enyhe csodálkozással.

– Nem – felelte Kumandzsi. – Több forrásból is leellenőriztem önöket így tudom, hogy kivételes képességű magánnyomozók, profi közelharc-szakértők és megvan az a képességük, hogy minden helyzetből kivágják magukat.

– Tényleg? – dünnyögte enyhe gúnnyal a hangjában Cató. – Ahhoz képest egész engedelmesen jöttek velünk.

– Sose higgyen a látszatnak, Cató – vigyorogtam rá. – Jobb, ha tudja, az idevezető út vége felé kétszer is lett volna alkalmunk arra, hogy lelépjünk.

– Csak nem akartak úgy járni, mint a Porsche.

– Ja, a géppisztolyokra gondol?

– Naná.

– Aha. Arra azért gondolom emlékszik, hogy néhány helyen igen döcögős volt az út és a sötét utastérben borultunk jobbra-balra, igaz?

– Igaz. Na és?

– Ugyebár üldözés közben mindvégig egyedül maga tüzelt ránk, az autónk mindkét kerekét maga lőtte ki, és egyedül a maga fegyvere volt csőre töltve, amikor körbe vettek bennünket. Igaz?

– Igaz. Nem akartam, hogy megsebesüljenek, ezért nem engedtem a többieknek, hogy össze-vissza lövöldözzenek.

– Világos. Viszont ebből következően egyedül a maga fegyverének a csövében van jelenleg is lövedék.

– És?! – Cató most már elég ingerült volt.

– A kérdésem az, mivel lőttek volna a többiek, ha csetepatéra került volna a sor? – kérdeztem és előhúztam a zsebemből két tárat.

Mike is elővette az általa elcsentet, Cató társai pedig előbb ránk, majd hitetlenkedve a tár nélküli fegyvereikre néztek.

A hirtelen beállott csend egy darabig ott lebegett a szobában, aztán Kumandzsi jóízű, telt nevetése szakította szét.

– Ez jó – hahotázott. – Ez tényleg jó.

Cató dühösen meredt ránk, és miután hirtelen felindulásból nyakon vágta a mellette álló fegyverest, felém intett a géppisztolya csövével.

– Az én eszemen akkor sem tudtak túljárni.

– Így van – feleltem. – Magával csak beszélgettünk, hogy elvonjuk a társai figyelmét, amíg kilopjuk a tárakat a géppisztolyokból. Viszont ne aggódjon, mivel ezt követően már maga volt a legveszélyesebb, az első pofonokat is maga kapta volna.

Catónak megcsikordultak a fogai, de Kumandzsi apró kézmozdulatára észhez tért. Mi meg odadobtuk a tárakat a társainak, és a házigazdára néztünk.

– Talán, ideje lenne a tárgyra térni – javasoltam.

– Á, igen. Persze – komolyodott el Kumandzsi, és a székekre mutatott. – Kérem, foglaljanak helyet.

Leültünk és várakozóan ráfüggesztettük a tekintetünket. Erre ő is helyet foglalt velünk szemben és beszélni kezdett.

– Amikor néhány napja megkerestem önöket telefonon és önök a híradásra meg a rendőrségi nyilatkozatokra hivatkozva kerek-perec elutasítottak, nem volt alkalmam az ügy hátteréről mindent részletesen elmondani. Annyira mereven elzárkóztak a lehetőségtől, miszerint Torét elrabolták, hogy igazából végig sem hallgattak.

– Ez igaz – ismertem el. – Ugyanakkor az ügy továbbra is teljesen egyértelműnek tűnik a számunkra. Az ön fia egy cápatámadás során eltűnt, ön pedig teljesen érthető módon képtelen elfogadni a helyzetet. Ami azt illeti, Mr. Frugginak is lehetett volna annyi sütnivalója, hogy ebben a helyzetben nem ajánl bennünket.

– Mégis megtette, és igaza volt. Ő ugyanis épp ott tartózkodik a helyszínen, és mint ilyen, ismeri a körülményeket.

– Hát, jó – emeltem fel megadóan a kezeimet. – Halljuk a teljes sztorit.

– Rendben – biccentett Kumandzsi és belekezdett. – Először is azzal kezdeném, amit valószínűleg önök is tudnak, hogy igen jómódú üzletember vagyok, és így a fiam megengedheti magának a gondtalan fiatalság luxusát. Más szóval nem kell dolgoznia és huszonhét évesen azzal töltheti a napjait, hogy a hobbijának él. Ez a hobbi pedig a búvárkodás, illetve ezen belül is a roncsvadászat.

– Vagyis roncsok után kutat.

– Igen, de nem akármilyen roncsok után. Értékes rakományt, kincseket rejtő roncsok után.

Nem túl nagy lelkesedéssel pillantottunk egymásra Mike-kal, s Kumandzsi észre is vette a dolgot.

– Látom, nem értékelik túl sokra ezt a fajta szórakozást.

– Nem erről van szó – felelte Mike. – Csak afféle ábrándkergetésnek tűnik.

– Pedig nem az – mondta Kumandzsi. – Tore már több értékes dolgot talált és a roncsvadászok körében jól ismerik. Egyébként meglepődnének, ha tudnák, milyen sokan foglalkoznak ilyesmivel.

– Biztos – vontam vállat. – De, hogy kapcsolódik ez az ügyhöz?

– A Cormoranon keresztül.

– Cormoran?

– Igen. Egy jó háromszáz évvel ezelőtt elsüllyedt kincsesgálya.

– Még mindig nem értem.

– Pedig egyszerű. Tore a Cormoran után kutatott. És nem csak kutatott, hanem úgy tűnik meg is találta. Az interneten keresztül állandó kapcsolatban voltunk és egyik nap küldött nekem néhány képet egy drágakővel kirakott keresztről, amelyet nem sokkal korábban talált. Amikor a fotókat megmutattam egyik jó ismerősömnek, aki szaktekintély a témában, azt mondta, szinte biztos, hogy a tárgy a Cormoranról származik.

– Még mindig nem értem, hogyan kapcsolódik a dolog a cápatámadáshoz? – vetette közbe Mike.

– Mindjárt rátérek – felelte Kumandzsi. – Először azonban hadd mondjak néhány szót arról a környékről, ahol a fiam kutatott. Nem tudom, mond-e önöknek valamit az a név, hogy Caramsoang?

– Nem – ráztuk a fejünket.

– Nem is csodálom – mondta Kumandzsi. – Eldugott kis tengerparti település a Fülöp-szigetek déli részén, Zamboanga Citytől húsz kilométernyire, délnyugatra.

– És?

– Tudják, hogy abban a térségben mi az egyik legnagyobb veszély, ami az arra járó emberre leselkedik?

– Nos?

– A kalózok. A bűnözésnek ez a formája jelenleg is virágzik, csak most már nem falábú kalózkapitányok, meg halálfejes vitorláshajók portyáznak arrafelé, hanem gyors motorcsónakok meg jól felfegyverzett bűnbandák.

– Ezzel természetesen mi is tisztában vagyunk – biccentettem. – Az egész Celebesz-tengeren egymást érik a teherhajók elleni támadások és nem ritkák az emberrablá…

Elharaptam a mondatot, mert végre rájöttem, hova akar kilyukadni vendéglátónk.

– Úgy gondolja, hogy Torét kalózok rabolták el, akik rá akarják tenni a kezüket a Cormoran kincseire? – kérdeztem.

– Örülök, hogy végre rájött – válaszolta Kumandzsi.

– De honnan szereztek volna tudomást a kalózok a kincsről? – vetette ellen Mike.

– Onnan, hogy Tore egyik barátja, miután kicsit többet ivott a kelleténél, elkotyogta a dolgot a kocsmában – felelte Kumandzsi. – Igaz, ez még a kereszt megtalálása előtt történt, akkor még csupán néhány pénzérme volt a fiaméknál, de már akkor is gyanították, hogy a Cormorant találták meg. És Tore a másnap küldött e-mailjében megírta, hogy úgy érzi, figyelik őket.

– Hm – vakartam meg a fejem. – Ez tényleg érdekesen hangzik. A cápatámadást azonban akkor sem szervezhették meg a kalózok.

– És, ha mégis? – kérdezte Kumandzsi.

– A felvételen, amit a híradók leadtak, jól látszanak a cápák.

– Azok a képek nem sokat érnek – legyintett Kumandzsi. – Másrészt az is gyanús, hogy bár a csónak roncsai a kamerával előkerültek, holttestet egyet sem találtak.

– Ne haragudjon Mr. Kumandzsi, de a tenger nagy – mondtam, majd némi szünet után hozzátettem –, a cápák pedig igen mohók tudnak lenni.

A házigazda megrázkódott a szavaimra, aztán lassan összeszedte magát, és határozott hangon mondta: – Igaza van Mr. Grey és egészen tegnapig nem is voltak kételyeim. Csakhogy tegnap kaptam egy titokzatos üzenetet, ami mindent megváltoztatott.

– Merthogy? – tudakoltam.

– Az üzenet küldője azt állítja, hogy biztosan tudja: Torét meg egy barátját elrabolták, és harmincezer dollárért azt is hajlandó elmondani, hol vannak.

– Nem akarom elszomorítani – jegyezte meg Mike –, de hasonló eltűnéseknél szinte rendszeresek az efféle „nyomravezetők”, akik blöffölnek, csak hogy levegyék a szerencsétlen hozzátartozót némi készpénzre.

– Ezt a lehetőséget sem lehet figyelmen kívül hagyni Mr. Darms – válaszolta Kumandzsi –, de azt sem, hogy az illető talán tényleg igazat mond.

– Ebben egyetértek – bólintottam –, de hol jövünk mi a képbe?

– Önöknek kellene elvinni a pénzt Caramsoangba.

– Ezt bárki megteheti, akár Cató is – pillantottam a még mindig morcosan álldogáló, nagydarab indonézre.

– Igen – ismerte el Kumandzsi – csakhogy én azt szeretném, ha nem csupán a nyomravezetőn múlna a fiam megtalálása.

– Vagyis a pénz átadásának előkészítésével párhuzamosan nyomozni is kéne.

– Igen.

– Ühüm.

Nem akartam megbántani Kumandzsit, de az egész história túl hihetetlennek tűnt ahhoz, hogy komolyan lehessen venni. Igaz, voltak furcsa momentumok az ügyben, de mégis… ugyan miért imitálnának a kalózok cápatámadást? És vajon mennyire lehetne élethű a dolog?

– Talán meg kéne néznünk még egyszer azt a híradó felvételt – dünnyögtem.

– Örülök, hogy ezt mondja – csillant fel Kumandzsi szeme –, mert ez azt jelenti, hogy mégsem tartja lehetetlennek az általam elmondottakat. És mivel számítottam erre, elő is készítettem a felvételt. Az ottani rendőrség juttatta el hozzám, és ezen több is látszik, mint a híradókban leadott anyag.

Sürgetőleg intett Catónak, aki leoltotta a villanyt, ő maga pedig a vetítővászon felé fordította a székét és bekapcsolta a projektort.

– Nem untatom magukat azzal, hogy lejátszom az egész kazettát – magyarázta közben. – A felvétel ugyanis igazából a srácok szabadságát örökítette volna meg. Tore egyik e-mailjében írta, hogy van egy homokos öböl a roncstól alig száz méterre, és ott szoktak a kutatás szünetében napozni meg pihenni. Szerintem akkor is oda indultak, amikor ez az… egész történt. A film első része még a szárazföldön készült a bepakoláskor, aztán horgásztak is egy kicsit, utána meg egymást ugratták azzal, hogy melyikük fog főzni, egyszóval csupa érdektelen dolog. Ezután jön az, amikor elhagyják a csónakot, elég, ha innen nézzük.

Elindította a felvételt, amelyen jól látszott a csónak orrában fixen rögzített kamera képe a csónak hátuljával meg a vízben fürdőző három fiatalemberrel. Pár perc múlva az egyikük bemászott a csónakba és kikapcsolta a felvevőt, a következő bekapcsolás pedig már a támadás közben történt, valószínűleg egy véletlen mozdulat nyomán. Ahogy elindult a film, jeges borzongás futott végig rajtam, az ide-oda táncoló képeken ugyanis hátborzongató jelenet zajlott. Tore egyik barátja kétségbeesett ordítással próbált bemászni a hevesen billegő csónakba, ám egy cápa utolérte és berántotta a fodrozódó víz alá. Közben iszonyodó ordítások hallatszottak és az egész kép ugrándozott, ahogy a csónak recsegve-ropogva hánykolódott a nekivágódó bestiák keltette hullámokon. A támadó ragadozók ugyanis hárman voltak és ott köröztek a csónak körül a vértől pirosló vízben. Aztán újra felbukkant a vízből Tore szerencsétlenül járt barátja, és megpróbált megkapaszkodni a csónak peremében, de egy másik cápa balról rárontott és elsodorta. Mindössze eddig tartott a felvétel, mert a következő pillanatban valaki felordított és egy hangos reccsenést követően elsötétült a kép.

– Hát, ennyi – jegyezte meg színtelen hangon Kumandzsi és megállította a filmet. A rendőrség szerint ezt követően a csónak darabokra tört, a cápák pedig… befejezték a művüket.

– Értem – motyogtam még mindig a látott szörnyűség hatása alatt állva.

Pár másodpercig csend honolt a teremben, aztán Mike-nak eszébe jutott valami.

– Hogy került elő a felvétel? – tudakolta.

– A kamera vízhatlan volt és az egyik roncsdarabhoz rögzítve találták meg a part melletti sekély vízben, odáig sodorta az áramlat.

– Mindenesetre szokatlan és tényleg különös, hogy a cápák összetörték a csónakot – nyertem vissza a hangom.

– Ugye? – kérdezte reménykedve Kumandzsi.

– Igen – bólintottam.

Kis ideig gondolkodtam, aztán akármennyire is tiltakozott ellene a jóízlésem, döntöttem.

– Nézzük meg még egyszer a felvételt, hátha észreveszünk rajta valamit – javasoltam.

– Rendben – egyezett bele Kumandzsi sietve, majd gyorsan visszatekerte és újra elindította a filmet.

Végignéztük a tragédiát egyszer, kétszer, háromszor, de semmivel sem lettünk okosabbak.

– Mi lenne, ha lelassítanánk – vetette fel Mike, mire Kumandzsi nyomban „slow”-ra kapcsolt, és immáron lassítva láttuk Tore barátjának tragikus halálát. Én azonban valami mást is észrevettem.

– Tekerjük vissza oda, ahol a fiú megpróbál megkapaszkodni a csónak peremében – mondtam és feszülten meresztettem a szemem a vászonra.

Kumandzsi visszatekerte a felvételt, majd újra elindította. Amikor az életéért küzdő fiúnak egy tizedmásodpercre sikerült megmarkolnia a csónak peremét, a jármű megbillent a súlyától és a kép egy villanásnyi időre a csónak melletti területet is megmutatta, ahol a mélykék vízben az egyik cápa épp visszafordult az áldozat felé.

– Állj! – kiáltottam fel és Kumandzsi azonnal kimerevítette a képet.

– Mi az? – kérdezte izgatottan.

– A cápa uszonya – feleltem. – Nézze meg a kép sarkában a cápa uszonyát és az árnyékát a vízen.

Vendéglátónk egy darabig elszántan tanulmányozta a képet, aztán csüggedten vállat vont.

– Nem látok semmi különöset.

– Erősen fodrozódik a víz, és ott már nem vörös a vértől, hanem mélykék, de azért észre lehet venni valami furcsaságot.

– Ott az uszony a sarokban, mögötte meg alig észrevehetően ott van az árnyéka.

– Igen, ott van – villanyozódott fel Mike is – csak éppen…

– Csak éppen? – remegett Kumandzsi hangja a zaklatottságtól.

– Csak éppen más irányba görbül az árnyék, mint az uszony – mondta társam elszántan.

– És az mit jelent?

– Azt, hogy valójában nem az uszony árnyéka látszik a vízen, hanem valami másé, ami eltakarja az uszony árnyékát.

– De, hát mi lehet az?

– Gondolkodjon Mr. Kumandzsi. Minek lehet a vízen hegyes, háromszögletű árnyéka?

Kumandzsi elgondolkozott, aztán döbbenten mondta:

– Egy hajó orrának.

– Úgy van. Ez pedig azt jelenti, hogy Toréék csónakjától pár méterre ott állt egy kisméretű hajó, amelynek a legénysége végignézte a cápatámadást, nem segített a bajba jutottaknak, és nem is jelentette az esetet a hatóságoknak.

– Tehát mégiscsak igazam van! – kiáltott fel házigazdánk izgalomtól remegő hangon.

– Igen, Mr. Kumandzsi – bólintottam. – Igaza van. A fiát valóban elrabolták.

Az Anthony Grey sorozat eddig megjelent kötetei:

Véres kaland Miamiban

1989

Az őrült kísértet

1990

Halálmester

1990

Kommandós háborúja

1991

…És elszabadul a pokol!

1991

Kung-fu életre-halálra

1992

Próbáld meg túlélni

1993

A Kobraisten bosszúja

1997

Halálmester (II. kiadás)

2000

Buddha könnye

2001

Sattarani a gyűlölet istene

2001

Kung-fu életre-halálra (II. kiadás)

2002

Kobraisten bosszúja (II. kiadás)

2003

…És elszabadul a pokol! (II. kiadás)

2004

A cápa szájában avagy próbáld meg túlélni! (II. kiadás)

2004

Az őrült kísértet (II. kiadás)

2006

AMOK avagy a fejvadász éjszakája

2012

Kalózkeringő

2012

Camazotz az alvilág ura avagy a maja sámán titka

2018

Kémjátszma a Bahamákon

2020

Vérfarkas az Alpokban

2020

Smaragdhajsza

2023

Halálmester (III. kiadás)

2025

ANTHONY GREY: Kémjátszma a Bahamákon

„Kétségbeejtő helyzet volt. A hátam mögött félkörben hat felfegyverzett gengszter, lövésre kész pisztolyokkal, velem szemben pedig a tenger fölé nyúló terasz, ahonnan nem tanácsos a vízbe ugrani a cápák miatt. Na meg azért, mert mire kettőt tempóznék, az itteniek fentről telepumpálnának ólommal.

A karibi éjszaka fojtogató, párás súllyal nehezedett rám, és éreztem, ahogy az izzadtság végigcsorog a hátamon. A kezemben lévő pisztolyra sandítottam. Jól tudtam, hogy csak egyetlen golyó van benne. Azzal kéne lelőnöm a társamat, aki az együtt töltött évek során számtalanszor megmentette az életemet, és akire mindig számíthattam.

– Nos, Grey, mire vár? – kérdezte a gengszterfőnök. – Lője le a fickót, és ezzel bizonyíthatja, hogy maga tényleg az, akinek kiadja magát.

- Vagy mindketten meghalnak – mormogta valaki a sötétből, és tudtam, hogy igaza van. Ha megölöm a társam, akkor van esélyem életben maradni, ha nem ölöm meg, akkor mindkettőnket azonnal kinyírnak.”

ANTHONY GREY: Vérfarkas az Alpokban

A sorozat ezen kötetében a két amerikai magánnyomozó a svájci Alpokba utazik, ahol a helybeliek szerint maga a Vérfarkas gyilkolja a turistákat.

Ráadásul a legenda szerint egy korábban meggyilkolt nő lelke Lidércé változott, és ő is segíti a gyilkolásra szomjazó Farkasembert.

Anthony Grey és társa nincsenek könnyű helyzetben, mert a Westerberg kastély, ahová a rémült tulajdonos hívja őket, csakhamar hajmeresztő, és érthetetlen események színterévé változik.

Az ódon falak közt a leendő áldozatokról kiderül, hogy ők maguk is titkos utakon járnak, s talán a Vérfarkas nem is véletlenül akarja megölni őket.

„– Bogdan majd felviszi – mosolygott bíztatólag Gertrúd, aztán elüvöltötte magát, hogy beleremegtek a falak.

– Bogdan! Fuvar a kastélyba!

Az ordításra valahol a mosdó táján mozgás támadt, majd előbukkant egy alacsony, púpos, ijesztően kancsal fickó. Odacsámpázott hozzánk, és alulról felfelé rám vigyorgott.

– Maga is halni készül, hehe?

– Egyelőre inkább csak fellátogatnék a kastélyba – nyugtattam meg.

– Hát akkor igyon meg néhány pohár forralt bort, hehe… mert a lovas szánon hideg lesz ám!

– Lovas szán?

– Igen, hehe. A lovak nem zuhannak le a szakadékba… általában. És ha szerencsénk van, a farkasok se kapnak el bennünket. Akkor már csak a Farkasembertől kell félni.

– Az is van? – tudakoltam mérsékelt lelkesedéssel.

– Hát persze, hogy van, hehe – vigyorgott Bogdán. – Ő szokta levadászni az embereket… hogy megegye a húsukat.”

ANTHONY GREY: Smaragdhajsza

A szerző ezen kötete igazi csemegét jelent a krimikedvelők számára. Akciók és humor fergeteges tempóban váltogatják egymást a könyv lapjain, ahogyan azt már megszokhattuk a szerzőtől.

A főhős és társa ezúttal egy táskányi smaragddal meg egy táskányi hamis smaragddal kelnek útra, hogy kiszabadítsanak egy elrabolt lányt a kolumbiai emberrablók fogságából. Hajmeresztő trükkre készülnek, amely az életükbe kerülhet, ráadásul hamarosan kiderül, hogy a drágaköveket különböző bűnözői csoportok is szeretnék megszerezni, s megindul a hajsza a smaragdok után földön, vízen és levegőben egyaránt.

„Az állólámpa fénye megcsillant a fegyverén, és láttam, hogy egy 45-ös Magnum. Egy ilyen stukker jókora lyukat üt, és a csövén lévő karcolások alapján úgy tűnt, gyakran van használatban, ami nem sok jót ígért.

Az ismeretlen rövid tétovázás után a dobozhoz, lépett, és fél kézzel felpattintotta a tetejét. A smaragdok a halvány fényben is szemkápráztatóan szikráztak.

A fickó elvigyorodott a kendő alatt, majd kiborította a köveket a szivacsággyal együtt a földre, s elégedett morgással megforgatta a kezében a dobozt.

– Egyszerűbb lett volna a helyükön hagyni őket – jegyeztem meg epésen. – Most aztán szedegethetjük össze egyenként, és ha valamelyiket nem találjuk, hát…

– Nyugodtan megtarthatja mindet – röhögött a fickó afféle engem akarsz átejteni, kishaver? röhögéssel, nekem meg akkorára kerekedett a szemem, mint egy kabátgomb.

… Most betör ide, szétszór kétmilliónyi smaragdot, és lelép egy üres dobozzal?

– Azt hittem a kövekért jött – bukott ki belőlem.

– Hülyének néz?

– Hát lassan kezdem.”

A Kiadó weboldalának címe:

www.stsakiado.hu

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

Az Anthony Grey sorozat eddig megjelent kötetei

Elektronikus változat:

Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Big Shoulders Stencil – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License