Puzsér Róbert

EURÓPA ELRABLÁSA

Közéleti írások, kritikák

Copyright © Magyar Hang/Alhambra-Press Bt., 2024

Válogatta és szerkesztette: Ficsor Benedek

Tördelés: Sóti Gábor

Korrektor: Simann Karola

Borítófotó: Végh László

ISBN 978 615 6682 09 3

ISSN 3057 8795

Készült a Magyar Hang kiadója,

az Alhambra-Press Bt. gondozásában Budapesten

Felelős kiadó: György Zsombor, Lukács Csaba

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részlete a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

2018

Antiszemitizmus: a vád körbeér

A racionális romlottság és a spekulatív megszállottság rossz dilemmája

A tények és a lényeg

Illiberalizmus: ’68 ellenforradalma

Orbán Viktor megdönthetetlen uralma – mítosz és valóság

Az erdoğani recept: illiberalizmus és iszlamizáció

A rinocérosz bőre

Minden alkalom megfelel

2019

Politika helyett: emlékezet

Miért Soros?

A tőke és az elvek

A gazdátlan bolygó

A tényleges és az álságos nemzeti radikalizmus

A robotpilóta uralma alatt

Egy labda, ha duzzad

Alternatívaképzés radikalizmus nélkül

Az erőszak nemtelen

2020

A fegyverré fröccsöntött kultúra

Megáll az idő

A Negyedik Birodalom

A vihar előtti csend

A vuhani dögpiac

Európa kómában

Túlfeszültség

Identitás: a fogyasztás eszmevilága

Megszállás és ellenállás

Testvérharc újratöltve

2021

Holokausztszorongás és holokauszt-bűntudat

Tömeggyilkosok emlékezete

Az utolsó világvallás

Hogyan lettem náci

Galla Miklós és a művészi önkifejezés szabadsága

A morális fölény illúziója újra csapdába vezeti az ellenzéket

A Nyugat alkonya

A klímakatasztrófa elkerülhetetlen

Demeter Szilárd, a kormányzati troll provokációja

2022

Nyomorpornó Tiborcz Istvánnal

Ki nyeri meg a világvégét?

Csurka István öröksége

A köpönyeg kifordul

A trollokrácia beárazza magát

Újratervezés

Orbán Viktor rossz apuka: elvette a tévét a srácoktól

A király elégtételt vett

Az abortusz: magzatgyilkosság

Bayer Zsolt a fehér népfajt védelmezi

Orbán Viktor nemtelen játéka a tűzzel

Az árulás bére

A restaurált kádárizmus újra a Kreml tövében tanyázik

Európa elrablása

Merénylet a világrend ellen

A csodaszarvas megállítja a mitikus időt

A kádári énekkar meghódol

2023

A Mol levakarhatatlan péniszt rajzolt Budapest arcára

Szövetség a semmivel

Így rombold a kultúrádat

Csernobil: hazugságok kritikus tömege robbantotta szét a Szovjetuniót

A kommunista nem vész el, csak átalakul

A nemzetállami ébredés folytatódik

Orbán Viktor dicsősége a becsület

Cormac McCarthy meghalt, és örökre a jövőben marad

A demokrácia utáni kor eljövetele

Ungár Péter felkínálkozik

A krumplileves matematikája

2024

Elveszett pillanat

Polgári hitvallás

Az ördöglakat

Magyar Péter nem várhatja el az értelmiség fegyverletételét

Túl a csúcson

A messiás

A pillangó szárnycsapása

Orbán Viktor politikai újrakeresztelése

Magyarország elsorvasztása

Orbán Balázs és a Mandiner identitásmerénylete az illiberális rendszer ellen

Az államrezon, a szociálkapitalizmus és a konszenzuális pragmatizmus vége

A vég kezdete

A konszenzus vége

Előszó

Mielőtt belefogtam, aztán közben is azon rágódom, hogy egy könyv elején mire való az „előszó”. Pontosabban, hogy ez esetben kizárólag a magam megítélése szerint miként teljesíthetek indokoltan.

Ajánlatként, javaslatként, kínálásként, reklámként, útbaigazításként maga volna a kisszerű bizalmatlanság, a fölösleges hülyeség. Az, aki megvette ezt a könyvet, vagy aki csak lapozgatja egy könyvesboltban, többnyire a szerző alapján tudja, miért nyúlt utána, vagy miért vette meg – széljegyzet: hogy melyik könyvet vegyem kézbe, részemről önhatalmúan individualista döntés eredménye, ha abba valaki belepofázik, az számomra csak illetlen szófecsérlés.

Ezért írom meg-megakadva az előszót, mígnem aztán többszöri abbahagyás után egy Ady-versből találtam meg, minek mentén haladjak:

Rám néznek és minden rendben van:

„Nagy valaki ez, vagy nagy senki.”

Csupán azt nem kérdi senki sem:

Gyűlölni kell-e vagy szeretni?

Hogy Puzsért valaki szereti-e vagy gyűlöli, annak jelentősége csak egy antropomorf demokráciában volna. Abban, amit nekünk juttattak, áttekinthetetlenek a motívumok. Jobbára slendrián módon szeretünk, nagyobbrészt hasznot remélve gyűlölünk. Puzsér nem teszi próbára a döntést, az iránta való szereteteknek és gyűlöleteknek ága-boga egy tőről fakad. Rém egyszerű, vagy szeretni kell érte, vagy gyűlölni, de kevesek közt Puzsér feddhetetlen és provokatív őszinteséggel, hasonlíthatatlanul következetes szenvedélyességgel mondja, írja, amit gondol.

És azonkívül semmit nem mond, semmit nem ír másképp.

Próbálkoztam vele, de Puzsér sanda, kölcsönbe vett „mellékgondolatokon” rajtakaphatatlan – emiatt van, hogy egyáltalán nem kíméletes. Tesz rá, hogy szeretik-e vagy gyűlölik. Én meg teszek rá, hogy tesz rá, írom az előszót, mert akit becsülhetek, szeretni is tudom. Mi több, csak azt tudom szeretni!

Manapság, amikor az ilyen-olyan szeretésekért már nem csak hajlik, de tömegével roppan a rugalmasságra idomított gerinc, amikor egzisztenciabiztosíték a csatasorban állt gyűlölet, nagyon bírom, hogy Puzsér mer önmaga kockázata maradni. Igaz, lassan haladt, de miközben minden, de minden mozdulatlan beállt, ő legalább haladt. A mindennek ellenére. (Mára a „minden” alatt érts mindent, ahová nézel.)

Működéseinek temérdek adata olvasható a Wikipédián, nem sorolom fel, mikor, hol, miben vallott színt, vitázott ki mindenkivel, foglalt állást ellenszegülve a vérmes igénytelenség sokaságával, és állt elhanyagolt, érdemleges kevesek mellé. Hívták is egyszer csak ide-oda lelkesen, keltsen figyelmet meg nagyobb hallgatóságot és nézőszámot, de mivel egyetlen közéleti vagy kulturális farsangnak sem bújt jelmezébe, inkább megkérték, ne jöjjön többet.

Akik megszerették, követték.

Akik gyűlölték, azok is.

A forgatagot ismerem, a gyűlölködők néha hűségesebbek, mint a követők, de hát így vidám az élet!

Puzsér a minap hirtelen ötvenéves lett, és még mindig nem ért révbe. Annyi baj legyen! Nem ő tehet róla, hogy nem maradt rév, amit ne loptak volna el az orra elől. Hanem talán épp mostanság úgy tűnik, mintha megállapodna – a cím: INGA Kultúrkávézó, 1094 Budapest, Tűzoltó u. 2.

Ám ne tévedjünk, Puzsér feltartóztathatatlan.

A kötetben foglaltak adják tanújelét.

Amikor pénteken kézbe veszem a Magyar Hang heti példányát, az utolsó lapon kezdem olvasni. Nem mindig és nem mindenben értek egyet vele. Ám amiben eltér az álláspontom, az is edukatív számomra, mégpedig épp azért, mert Puzsér érvei annyira világosak, hogy emiatt a magam érvei között is rendet kell teremtenem.

Az Olvasó, aki megvette ezt a könyvet, vagy aki csak lapozgatja egy könyvesboltban, valami ilyesmire számítson!

Verebes István

2018

Antiszemitizmus: a vád körbeér

A Tett és Védelem Alapítvány a hazai zsidóság fontos önvédelmi fóruma. Bár nagyon másképp látjuk a szólásszabadság kérdését, a holokauszt relativizálásának jogi megítélését, azt hiszem, minden önszerveződés, amely jogokat véd és értékeket képvisel, közelebb viszi Magyarországot egy polgárias jogállamhoz – ezért eltérő véleményem ellenére pozitívan szemlélem a tevékenységüket.

Legutóbbi állásfoglalásukban frontálisan szálltak bele három nagy baloldali portál – az Index, a 444 és a Mérce – hírszerkesztési gyakorlatába. A Tett és Védelem azzal vádolja ezeket a szerkesztőségeket, hogy azok egyoldalúan és elfogultan számolnak be az izraeli–palesztin konfliktusról, teljesen átvéve az európai baloldal Izrael-ellenes álláspontját, továbbá nem szentelnek kellő figyelmet a nyugati zsidó közösségek és a militáns iszlám mindennapos konfliktusának, mert ezzel hiteltelenítenék migránsbarát álláspontjukat.

Nos, a fentiekben a Tett és Védelemnek sok igazsága van. Ha a palesztinok holnap leteszik a fegyvert, nem történik semmi – ha Izrael holnap leteszi a fegyvert, az ott élő zsidók mind egy szálig meghalnak. A Közel-Keleten egyik fél sem hófehér, és egyik fél sem koromfekete – viszont Izrael a létéért küzd. Nem Izrael célja az arab világ Földközi-tengerbe szorítása, és nem Izrael folytat médiaháborút gyermektetemekkel. Izrael egy hatalmas katonai erő, amelyet ellenségei folyamatosan provokálnak, és amely időről időre valóban túlreagálja a helyzetet. Az is igaz, hogy Izraelben is bőven vannak szélsőségesek, akik sokszor kormányzati támogatással provokálnak, a palesztin szélsőségesekhez hasonlóan szítják a konfliktust, ahogy a palesztin emberek zöme is békés szándékú, és szenved a háborútól – összességében mégis úgy gondolom, hogy a mi helyünk Izrael mellett van. Törekedhetünk a probléma objektív feltárására, de nem tagadhatjuk le azt a kulturális hátteret és civilizációs konfliktust, amely nyomán Izrael a szövetségesünk, a felfegyverzett muszlim szervezetek pedig az ellenségeink. Nem személyünkben az ellenségeink, hanem azoknak az értékeknek az ellenségei, amelyekre a civilizációnk épül. A kulturális relativizmus dogmájától elvakított neomarxista kurzus sajnos minden téren és kizárólag a gyarmatosító fehér férfi felelősségét látja: szíve szerint megfosztaná jogaitól és javaitól, hogy mindazt a harmadik világ népeinek lábai elé szórja – legyen az eredmény bármilyen véres és értelmetlen. Ez az ideológiai megszállottság térítette el a nyugati baloldalt évszázados elveitől és politikájától.

Miközben az Origo nevű hírhedt propagandaportál szégyentelenül gyártja a rémhíreket a vallási háborúban és bevándorlóerőszakban fuldokló Nyugatról, addig a baloldali média szemérmesen hallgatja el a nyugat-európai mintaállamok integrációs törekvéseinek nyilvánvaló kudarcát. Az iszlám nem oldódik a Coca-Colában, nem oldódik sem a bőkezű segélyekben, sem a kimagasló oktatásban. A politikai iszlám előretörésének egyik súlyos következménye a nyugati zsidósággal szemben mutatkozó fokozott agresszió. A újbaloldali sajtómunkások a nyugat-európai zsidók elleni erőszakcselekményekben nem hajlandók meglátni a súlyos kulturális konfliktust, mert a világot csakis elnyomókra és elnyomottakra képesek osztani. Az ő világuk mindig fekete és fehér, valakinek mindig igaza van, csak azt kell megtudni, hogy a fehér férfi épp kit nyomott el. Ha nő öl férfit, az önvédelem, ha férfi öl nőt, az strukturális erőszak. Ha muszlim öl zsidót, annak oka a gyarmatosítás, ha zsidó öl muszlimot, annak oka a rasszizmus.

A Tett és Védelemnek sok felvetésében igaza van, míg néhányban nagyon nincs, hisz mérsékelten jobboldalinak nevezni a Likudot már-már arcátlanság. A Tett és Védelem Alapítvány ugyanakkor egyértelműen átlép egy határt, amelyet nem lett volna szabad: az Indexet, a 444-et és a Mércét nem pusztán anticionizmussal vagy Izrael-ellenséggel vádolja, hanem mindjárt antiszemitizmussal. Ez pedig nyilvánvaló hazugság: ezek a portálok és az ott dolgozók nem antiszemiták. Lehet, hogy nem szeretik Izraelt, lehet, hogy a cionizmusban is gyarmatosítást látnak, de nem azért, mert rasszisták, akik utálják a zsidókat, hanem mert marxisták, akik az egész világot tőkés és munkás osztályharcának tengelyére feszítik fel, miközben sportot űznek abból, hogy véletlenül se bíráljanak más civilizációt, hiszen ahhoz nekik nincs joguk. Világnézeti dogmájuk a kulturális relativizmus, lelkiségük a fehér embert emésztő önvád.

Alaptalanul antiszemitizmussal vádaskodni gyalázatos felelőtlenség a Tett és Védelem Alapítvány részéről. Nem pusztán karaktergyilkolniuk nem volna szabad ezzel, hanem épp arra kellene fokozottan ügyelniük, hogy az „antiszemita” jelzőt nevetséges célcsoportokra alkalmazva ne inflálják el. Az antiszemitizmus nem egy balta, melynek használata egy aktuális ellenféllel szemben megengedhető, hanem egy sötét babona, melyet az értelem fényével kell megvilágítanunk ahelyett, hogy ostoba vádaskodás tárgyává tennénk.

Figyelemre méltó mindenesetre, hogy a fagylalt milyen csúnyán visszaharapott: az antiszemitizmus vádja száznyolcvan fokos fordulatot véve csapódik a balliberális véleményelit tagjainak arcába. Mindössze pár évtized kellett, és a hazai jobboldal legkülönbözőbb alakjait lépten-nyomon antiszemitázó balliberális sajtó máris évtizedeken át alkalmazott, kegyetlen ütőkártyájával szembesül. Úgy tűnik, most kell megtanulniuk, milyen súlyos jelző ez, amikor rájuk alkalmazzák igaztalanul. Ők vajon mindig és csakis antiszemitákra vonatkoztatva alkalmazták ezt a jelzőt? Csak hát arról volt szó, hogy ez egy balta – nekik senki nem szólt, hogy bumeráng. Lehet, hogy azt hitték, nem létezik olyan szervezet, amelyik ezt a kártyát még náluk is nagyobb rutinnal és hitellel játssza ki?

Magyar Hang, 2018. május 8.

A racionális romlottság és a spekulatív megszállottság rossz dilemmája

Az új évszázad új korszellemet szült – a kvantummechanikában felfedezett szuperpozíció ráömlött a kultúrára: a tragikus és értelmetlen XX. századra válaszul megjelent a posztmodernizmus, amely már nem a jelenségek jelentését keresi, hanem megkérdőjelezi mindennek és bárminek a jelentését. A politika technokrata elitek uralma alá került: a jobb- és baloldal közti különbségek egyre kevésbé tűnnek fel bárkinek. 1989-ben összeomlott a keleti blokk, a globalizáció nyomán megállíthatatlanul szűkült a bolygó – sokan úgy érezték, eljött a történelem vége. A kollektivista kísérletek kudarcai után logikusnak tűnt, hogy a nyugati világ az individualizmus felé fordul – csakhogy az individualizmus sem teremtett biztonságos és igazságos világot: a piac láthatatlan keze tömegeket emelt ki a nyomorból, és soha nem látott technológiai fejlődést generált, ugyanakkor virtuális pénzhegyeket emelt, melyek bármikor globális pénzügyi katasztrófát okozhatnak, továbbá valós szeméthegyeket emelt, melyek végzetes mértékben mérgezik a levegőt, a vizet és a bolygó élővilágát.

A 2008-as pénzügyi válság, a brexit, az Iszlám Állam, Donald Trump, a genderideológia és Vlagyimir Putyin már egy új korszak eljövetelének jelzéseként került a hírekbe. Ha régi fogalmainkkal akarjuk leírni azt, ami zajlik, biztosan nem fogjuk érteni a világot – ha új fogalmakkal próbálkozunk, talán nevetségessé tesszük magunkat. Az értelmiség megbénult – egyetlen menekülőútnak a doktriner radikalizmus tűnik: nem megérteni kell a világot, hanem a magunk képére formálni, kerüljön bármibe is.

A magyar értelmiség kétféle működést ismer: a gőgös fennhéjázást és arrogáns kioktatást, valamint a kétségbeesett rettegést és jajveszékelést. Magatartásának nincs e kettő közti állása: nem ismeri a kompromisszumkeresést, visszautasítja a vitát, ahol a felek hajlandók megérteni a másik fél igazságait – csak hazaárulókat és fasisztákat, továbbá semmihez sem értő tolvajokat hajlandó látni maga körül. A Tusványos után kijelenthető, hogy az első számú rettegő többé nem Konrád György vagy Tamás Gáspár Miklós, hanem maga Orbán Viktor – az első számú kioktató pedig többé nem Uj Péter vagy Tóta W. Árpád, hanem szintén Orbán Viktor. Egyszerre meg nem értett és üldözött szabadságharcos, valamint a világfolyamatokat folyékonyan olvasó államférfi és győzedelmes tábornok. Orbán Viktor megnyerte a polgárháborút: eltanulta a baloldal romlottságát, cinizmusát és minden aljas trükkjét, továbbá feladta a jobboldal valamennyi értékét, hogy mára ne legyen komolyan vehető politikai kihívója.

Orbán Viktorral Magyarországon senki nincs egy súlycsoportban – ellenlábasai ugyanis nem értik, hogy ereje miből fakad: Orbán Viktor a posztmodern világ tébolyával, szélsőségeivel és instabilitásával szemben biztonságot és átélhető világmagyarázatot ad. Ellenfelei valamennyi érvükkel és gesztusukkal abban erősítik meg a magyar társadalmat, hogy Orbán Viktornak igaza van. A koherens ideológiák szétestek, a munkások szociális bujtogatása pedig nem fog működni, ha a ravasz bujtogatók közben olcsó munkaerőt importálnának, akik lenyomnák a béreket. Az emberi egyenlőségről és polgári jogokról előadott szólamok nem lesznek hihetők, amikor a gendertanszékek bizonyos társadalmi csoportoknak épp többletjogokat követelnek. A toleranciáról szóló frázisokat nem könnyű komolyan venni, amikor az előadók egzisztenciákat roppantanak szét pusztán azért, mert áldozataik másként gondolkodnak, s ezt szóvá merték tenni.

Orbán Viktor sajátos választ ad: a feudalizmust a bulvárral, a legcinikusabb politikai marketinget az európai keresztény értékek védelmével, az alapvető racionalitást a kíméletlen kapzsisággal ötvözi. Csakhogy a magyar társadalom a romlott Danton maffiájával szemben Robespierre megszállottságát, marxista, genderista, piacfundamentalista és ökofasiszta futóbolondok politikai cirkuszát látja – ez pedig így számára egyáltalán nem nehéz dilemma. Még akkor sem, ha valamennyi posztmodern szekta a végső igazsággal házal, ha mindegyik Jézus Krisztusnak láttatja is önmagát. Orbán Viktor racionális: érteni akarja a világot, felmérni a realitásokat, és perspektívát adni követőinek. Az ellenzéket egyetlen pillanatra sem érdekli a valóság – tagjai azt teszik, amit húsz éve mindig: mindent tagadnak és mindent elvitatnak, a százszázaléknyi Orbánnal szembe százszázaléknyi Orbán-ellenességet állítanak.

Az Orbán Viktorra adott helyes válasz nyilvánvalóan nem politikai természetű – hanem szociális és kulturális. Ahogy Ferenc Józsefre és Horthy Miklósra a helyes válaszokat a Nyugat nemzedékei, a népi írók, a polgári radikálisok, a centrumba igyekvő Kéthly Anna és az árkokat betemető Bajcsy-Zsilinszky Endre képezték. Az Orbán Viktor utáni korszaknak új magyar identitás kell – hogy amikor ez a rendszer összeomlik, ne újabb revans és leszámolás következzen, hanem új politikai kultúra, új társadalmi klíma és új közéleti morál. Új valóságélményt, új öntudatot, új víziót kell legyártani – s mindezt úgy, hogy nem holnap akarunk vele választást nyerni, hanem a következő harminc évre társadalmi és kulturális alternatívát nyújtani. Olyat, amely humánus, modern, hazafias és európai.

Magyar Hang, 2018. augusztus 3.

A tények és a lényeg

Számtalan alkalommal hangzik el a kritika velem szemben: „mindenről véleménye van”. Nehezemre esik vitatkozni ezzel: úgy gondolom, hogy az embernek kell, hogy legyen valamiféle véleménye az őt körülvevő világról. Az emberi szellem nagyjainak, Szophoklésznak, Danténak, Shakespeare-nek vagy Dosztojevszkijnek talán nem volt véleménye olyan kérdésekről, amelyeket a kor elitje mélyen elrejtett a kor embere elől, hogy aztán hatalmi szóval dogmát gyártson az udvarban született döntéséből?

Akik azzal karaktergyilkolják a megszólalót, hogy az túl sok tárgyban szólal meg, azt a jogosítványt hiányolják, amely alapján a társadalom a kellő papír birtokában tetszés szerint okítható. Már nem elég bekerülni egy tanszékre, a Népszabadságnál sincs többé nyugdíjasállás, már nem elég, hogy a szekértáborod megszentel egy kóser pecsétet: meg kell harcolnod az igazadért – vagy hát meg kellene. Belátom: könnyebb megkérdőjelezni a személyemet, mint vitatni a véleményemet. Előbbihez elég annyi, hogy túl sok mindenbe pofázok bele; utóbbihoz gondolkodni meg érvelni kéne, és netán az derülne ki, hogy ami első hallásra eget rengető ostobaságnak tűnt, annak lám, ott a valóságmagva, nocsak: ez egy létező vélemény – kellő jó szándékkal és nyitottsággal akár megfontolható volna. És persze van számos alkalom, amikor tárgyszerűen tévedek – ahogy bárki, akiben van intellektuális kíváncsiság, aki nem az adatokra, hanem az összefüggésekre figyel, akinek fontosabb, hogy a megfelelő kérdésekkel éljen, vagy hogy megvonja különböző tudományterületek analógiáit, s ezzel fontos összefüggéseket tárjon fel, mint hogy önmaga és a világ előtt tévedhetetlen idolként pózoljon.

Leimeiszter Barnabás1 egy kedves, konzervatív srác, aki mindjárt az ellenzék vezetésére is alkalmasnak tart, ugyanakkor azzal a váddal illet, hogy túl sok mindenről van véleményem. Elképzelem, hogy miután Leimeiszter Barnabást pofán csapja egy rendőr, ő elővesz egy zsebkendőt, megtörli vérző orrát, és így szól: „Nem tudom megítélni, hogy méltányos-e velem, biztos úr, nem vagyok jogász. Nem vagyok kriminálpszichológus, nem tudok hozzászólni a témához. Nem tudom elmondani, mi történt velem, nincs orvosi diplomám. Kant és Nietzsche idevágó tézisei az erőről és a hatalomról már nem derengenek, rég olvastam őket, filozófiai végzettségem nincs, hogy is volnék képes árnyaltan megközelíteni ezt a kérdést, amikor az alapvető tudományos kategóriákat sem ismerem? Inkább keresek egy jogászt, egy orvost, egy pszichológust meg egy filozófust, és megmutatom nekik a köztéri kamera felvételét – ők majd pontosan megmondják, mi történt velem. Nem esem a megalapozatlan véleményalkotás csapdájába, biztos úr!”

Nos, én nem ebben utazom. Vitatkozom, kritizálok vagy épp rajongok. Nem az akadémiai híradó vagyok, és nem egy szekta főpapja – csak egy csávó, akit szenvedélyesen érdekel a világ, a közélet, a kultúra, aki normákat és egyetemességet próbál képviselni ott, ahol szakbarbárok, láncos kutyák és az értelmiség cinikus árulói monopolizálták a nyilvánosságot. Az érvényeset, a valóságosat, a katartikusat keresem. Sok részletben bizonyára tévedek, mert véges képességekkel és tudással rendelkezem – itt azonban a szerep és az attitűd számít: az összefüggőt keresni a részletekben, korlátozott idő és információ birtokában végső érvényre jutni. Őszintén, humánusan, hazafiasan és európaian. Mindenről írok, és tévedek. Ez az én utam.

Magyar Hang, 2018. augusztus 24.

Illiberalizmus: ’68 ellenforradalma

Az 1968-as prágai tavaszt a Szovjetunió leverte. Miloš Zeman jelenlegi cseh köztársasági elnök akkor nyilvánosan ítélte el a bevonulást, amelynek nyomán elvesztette az állását. Ma Miloš Zeman már nem hajlandó nyilvánosan megemlékezni az ötven éve történtekről – a cseh illiberalizmus erős embere cinkos hallgatásba burkolózik, így a varsói szerződés csapatainak bevonulására emlékező cseh közmédia a szlovák köztársasági elnök beszédét volt kénytelen közvetíteni.

Olyan helyzet ez, mintha Orbán Viktornak nem volna véleménye az 1956-os forradalom vérbe fojtásáról, mintha szándékosan kerülné az ’56-ról szóló bármiféle diskurzust. Csakhogy Orbán Viktor nem tesz ilyet. Persze neki is kellemetlen az a tény, hogy épp a ma is baráti birodalom verte le a forradalmunkat, de hogy feloldja ezt, ő „elegánsan” azt állítja, hogy Brüsszel a mai Moszkva, a Fidesz politikusai a mai pesti srácok, és ami egykor Molotov-koktél volt a véres Corvin közben, az ma rákkoktél a fényűző fogadás közben. Miért nem képes ugyanezt tenni Miloš Zeman? Miért illeszkedik jobban egy alkotmányos autokrácia értékvilágába az 1956-os forradalom és szabadságharc, mint az 1968-as prágai tavasz?

Nos, azért, mert az illiberalizmus ideológiai magva épp ’68 kategorikus tagadása – szelleme nem egyéb, mint visszavágyódás az 1968 előtti világba. ’68 a XX. század legfontosabb szellemi és kulturális teljesítménye volt: a világháborúk után született nemzedék ekkor rakta le a modern élet intellektuális és lelki alapjait – így természetes, hogy kultúránk mai torzulásai, ártalmas tendenciái is ’68-ban gyökereznek.

Ettől azonban még 1968 a maga korában egy progresszív és humánus forradalom volt: autonómiahullám, amely végigsöpört a bolygón, hogy három állomása új szellemet írjon a XX. századnak. A ’68-as San Francisco hozta el a tudat és az életmód szabadságának forradalmát, az erőszakmentes politikai érdekérvényesítés programját és képességét – a zene kulturális szerepe és az egyén öntudatának minősége örökre megváltozott. A ’68-as Párizs az értelmiség szabadságát hozta el mind az államtól, mind a tőkétől – új minőséget nyert a rendszerkritika, az egyetemi autonómia és a civil identitás fogalma. A mozi világa átformálódott, a politikában általánossá és tömegessé vált a szociálisan gondoskodó állam igénye. A ’68-as Prága az emberi jogok, a nemzeti önrendelkezés és a baloldal totalitarizmusa elleni baloldali lázadás aktusa volt, amely megmutatta, hogy 1968 szelleme nem közömbös a nemzeti önrendelkezés és a bolsevista elnyomás iránt. ’68 mozgalmaiban már a kezdet kezdetén jelen voltak a posztmodernt előkészítő filozófiai iskolák hívei, a Che Guevara-képek alatt világforradalomról ábrándozó naiv idióták és a társadalomból kommunákba vonuló, LSD-ben, szexben és szeretetben feloldódni vágyó hippik egyaránt – ugyanakkor tagadhatatlan, hogy 1968 szelleme a teljes nyugati civilizációt megtermékenyítette, máig ható kereteket adott és trendeket diktált az egyéni és a társadalmi gondolkodásnak. Kevés ’68-hoz fogható szellemi forradalomra volt példa az emberiség történetében – jelentősége és progresszív hatása egyedül a kereszténységéhez és a felvilágosodáséhoz mérhető.

Jelenleg félreérthetetlen tapasztalat, hogy ’68 szelleme számos tekintetben elfajzott – az ott szárnyait bontogató individualizmus mára totalitarizálódott. A szeretetből, a testvériségből és a szolidaritásból a politikai korrektség megfellebbezhetetlen diktátumai lettek, amelyek előjogokkal rendelkező áldozatokra és kollektíven bűnös elnyomókra osztják a társadalmakat. A szexuális szabadságból a #metoo prüdériában fogant leszámolásai váltak, miközben a nemekből ’68 szélsőségesei hatvannyolc különböző szexuális identitást próbálnak faragni. Ez persze nem volna baj, hisz 1968 óta az emberek többségét nem érdekli, hogy ki miként éli meg a szexualitását – a probléma az, amikor a kultúrbal hisztérikus komisszárjai a hatvannyolcféle társadalmi nem mindegyikének külön vécét, külön személyes névmást, gyermekeiknek pedig hormonkezelést követelnek. Csakhogy miközben hatvannyolc egymástól eltérő szexuális identitásról beszélnek, még a meglévő kettő is sok nekik: nem nyugszanak, míg a nőkből férfiakat nem faragnak. Ezt terheli tovább a posztmodernista dekonstrukció, amely egykor szellemes kísérletnek tűnt a nyelv újraértelmezésére, csakhogy mára ez – akár a maghasadás – kontrollálhatatlanná és életveszélyessé vált. A láncreakció átterjedt a kultúrára és a politikára: lét és nemlét egzisztenciális határára taszított mindent, amiben az emberiség akár ’68 előtt, akár ’68 nyomán hinni tudott. A kultúra és a politika történései az elemi részecske, a kvantum mintájára schrödingeri szuperpozícióba kerültek – olyan státuszba, amelyet a kontextus teljes leértékelődése és a reláció teljes felértékelődése jellemez. Az emberi tudat és kultúra a pillanatba záródott, a ’68 szellemét kiforgató szélsőségesek mindent megkérdőjeleztek és elvitattak, ami akár a kereszténység, akár a felvilágosodás, akár 1968 vívmánya volt – addig feszítették a húrt, mígnem az igazság keresésének helyére az áldozatiság keresése, a gondolkodás szabadságának helyére a leszámolás szabadsága, az autonómia progressziójának helyére a progressziónak hazudott autoritás kiszolgálásának kényszere lépett. Az egyéni önrendelkezés elveszett – mindössze egy szűk elit maradt, tagjai jogot formálnak arra, hogy bármit és mindent újradefiniáljanak.

Az illiberalizmussal nem az a baj, hogy hadat üzen ’68 elfajzásának, nem az a baj, hogy a szélsőségekkel szemben határozza meg magát – e téren akár támogatni is lehetne, hisz ezek a szélsőségek nem humánusak, nem jogállamiak, és alapjaiban tagadják az emberi természetet. Az illiberalizmussal az a baj, hogy mindennek hadat üzen, ami 1968-ban tiszta volt, igaz volt – s ami még ma is tiszta és igaz. A neomarxista és neoliberális baloldal a maga szelleméből kiforgatja és élhetetlenné teszi ’68 örökségét; az illiberális jobboldal pedig teljes egészében tagadja ’68-at – ez pedig épp ugyanannyira élhetetlen világot eredményez. 1968-ban ’68 szélsőség volt – ma ez a centrum. Épp ahogy időszámításunk hajnalán a kereszténység, és a modern kor hajnalán a felvilágosodás is szélsőség volt – ma pedig ez a centrum. Ezt a centrumot kell itt és most megvédeni a kereszténység jobboldali, a felvilágosodás liberális és ’68 baloldali szélsőségeseivel szemben: a kereszténység, a felvilágosodás és 1968 tényleges szellemét.

Magyar Hang, 2018. augusztus 31.

Eddig megjelent könyveink

A hatalom megszállottja

A könyv ára
a könyvesboltokban: 5990 Ft

A szerkesztőségtől megrendelve: 5000 Ft

NERnia krónikái

A könyv ára
a könyvesboltokban: 4990 Ft

A szerkesztőségtől megrendelve: 4000 Ft

Menekülés a győztesek táborából

A könyv ára
a könyvesboltokban: 5990 Ft

A szerkesztőségtől megrendelve: 5000 Ft

Magyar vírus

A könyv ára
a könyvesboltokban: 4990 Ft

A szerkesztőségtől megrendelve: 4000 Ft

Freddie Mercury

A könyv ára
a könyvesboltokban: 4990 Ft

A szerkesztőségtől megrendelve: 4000 Ft

Hangoskönyv

A könyv ára
a könyvesboltokban: 4990 Ft

A szerkesztőségtől megrendelve: 4000 Ft

Felhasznált betűtípusok

Andada Pro – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Ovo – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License