Bíró Szabolcs

RAGNARÖK

© Bíró Szabolcs, 2022

A borítón Bodnár Balázs grafikája látható.

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-240-0

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Peiker Éva

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Fiaimnak, Bencének és Daninak
– mert a sárkányt mindig le kell győzni!

E G Y  S O S E M V O L T
S A G A  E L É…

Habár a történet alapjai elsősorban északi középkori, történelmi és mitológiai motívumokhoz nyúlnak vissza, a Ragnarök nem történelmi regény: szereplői kitalált figurák, ahogy több helyszíne, illetve cselekménye egésze is a szabadon eresztett írói képzelet szüleménye. Műfaját tekintve leginkább talán történelmi fantasynek nevezhető, mely számos kitalált, a valóságban nem – vagy nem pontosan így – létezett elemmel operál. A szerző fontosnak tartja kijelenteni, hogy regénye elsődleges célja korántsem a kor pontos bemutatása és okítása – csakis a felhőtlen szórakoztatás.

A regény többször is idéz az Eddából, az óészaki mitologikus és hősi énekek gyűjteményéből, Bernáth István és Tandori Dezső fordításában vegyesen. Ezeket a részleteket minden egyes alkalommal lábjegyzet formájában, az adott fordító monogramját (B. I. vagy T. D.) feltüntetve jelöljük.

Napod dicsérd, ha elmúlt,
nőd, ha elégett,
kardod, ha kipróbáltad,
lányt első éje után,
jeget, ha partra jutottál,
sört, ha már habja sincs meg.

Edda: A Fenséges beszéde (részlet)[1]

A történetet, amit most elmesélek, az apámtól hallottam, amikor annyi idős lehettem, mint most te vagy. Az apám a nagyapámtól, a nagyapám pedig a dédapámtól hallotta, akinek szintén az apja mesélte el – az asszonyok ugyanis nem mesélnek ilyesmit. Az ő meséikben nincsen halál, nem hullnak végtagok, és a hősök nem maradnak ott a csatamezőn, hogy kilógó belekkel ríjanak az anyjuk után, míg csak bele nem fagynak a saját vérükbe.

Ez a történet más lesz, mint amit eddig az asszonyoktól hallhattál – épp itt az ideje, hogy te is megismerd.

A halálról és a sötétségről énekelek ma neked, és a jégről, a vízről, a lángról. Meg a harcos szívéről, mely még akkor is ver, és még akkor is hajt tovább, amikor a láb már meg-megbicsaklik, a kézből pedig kihull a kard. A történetem olyan férfiakról szól, akik még azelőtt éltek, hogy a danewerk megépült, vagy hogy Ingólfr Arnarson letelepedett volna a Jégföldön. Olyan férfiakról, akik a saját szemükkel látták Nídhöggöt, és nem haboztak utána eredni, hogy levadásszák.

Hallgasd hát figyelmesen, és tanulj Kilencujjú Gudleif félelmet nem ismerő embereinek történetéből! Tanuld meg, hogy ha elég bátor vagy, sosem halsz meg, mert meghal barom, meghal barát, meghal maga is az ember, de senkinek híre-neve meg nem hal soha, aki valamilyet szerzett.[2]

És ha már én sem leszek, add tovább ezt a sagát a fiadnak!

ELSŐ RÚNAKŐ

ELDHÄRD

I.

A nyugati svéd partok közelében,
a IX. század hajnalán

Pokoli hideg volt azon a késő téli éjszakán, és valahogy túlságosan is sötét. A csillagok elbújtak, a holdat is csak sejteni lehetett a felhők mögött. A csend még a leghidegebb északi éjeken sem szokott ilyen sűrű, ilyen nyugtalanító, ennyire néma lenni.

Harald és Ketill borzongva húzták össze magukon durva köpenyüket, miközben a vaksötétet pásztázták Eldhärd cölöpkerítésének mellvédjén ácsorogva. Alig várták már az éjközépi őrségváltást, hogy végre ők is visszavonulhassanak kunyhóikba, és bevackolják magukat meleg medvebundáik alá.

A falu nem volt túl nagy, és amióta csak állt, sosem kellett még megvédeni semmitől. Birka, Gotland és a többi kereskedőváros szinte elérhetetlen távolságra feküdt tőle, és Eldhärd talán épp ezért nem esett még útba soha tengeri portyázóknak.

A cölöpkerítésen ettől függetlenül minden éjjel állt valaki.

– Túl nagy a csend – szólalt meg a hegyomlásnyi, mély hangú Harald. – Nem tetszik ez nekem. Még Odin hollói is hallgatnak…

– De csak azért – sandított rá mosolyogva a fogatlan Ketill –, mert még ők is részeg álmukat alusszák tegnap óta. Nincs ebben semmi furcsaság. Csak túl hideg a tél…

Harald némán bólintott, de sehogy sem tudott megnyugodni. Sebaj, gondolta, mindjárt itt a váltás. Holnap majd minden nyugodtabb lesz, és elmúlik ez a vészjósló hangulat is, ami bizonyosan Loki tréfája.

Eldhärd, a falu, mélyen aludt mögöttük. Kilencujjú Gudleif és emberei két nappal korábban tértek vissza a legutóbbi portyáról, féktelen tivornyájuk pedig ájulásig tartott.

Habár emberemlékezet óta nem akadt olyan északi, aki télen indult volna portyára, Eldhärd az elmúlt nyáron komoly összetűzésbe került a norvég Ottar jarllal,[3] az ügy pedig egyre inkább elmérgesedett. Eldhärd jarlja tudta, hogy aki előbb üt, az fog nagyobbat ütni, így összeállított egy csapatot a legjobb harcosaiból, akik felhajóztak a partok mentén norvég földre, és a mindig csendes, sötét tél kellős közepén megtámadták Ottar jarl földjét. Tettüket a tűz tisztította meg, Ottar levágott feje pedig Eldhärd nagy lakomacsarnokáig utazott egy kosárban. Nem volt hát véletlen, hogy hetekkel a midvinterblot[4] után, amikor az emberek általában csendes téli pihenőjüket töltötték, Eldhärd lakói győzelmi ünnepet ültek.

– Az istenekre mondom, hogy mindjárt szétreped a fejem – didergett Ketill, akit a tél hidege mellett a másnaposság is erősen rázott. – Hallgatnom kellett volna a jámbor Yxsmedre, amikor figyelmeztetett, hogy ne igyak annyit…

– Minden alkalommal ezt mondod, Ketill – nézett rá a társa, aki előrelátóbb volt, és csak óvatosan vedelt a harcosok egészségére. – Több fogad van, mint ahányszor valaha tiszta fejjel álltál őrségben.

Ketill erre halkan felnevetett, és fájdalmas grimasszal elindult a mellvédről levezető lépcsőn.

– Mindjárt jövök – szólt szenvedő hangon –, csak muszáj megmosnom a fejem a hóban, különben biztos, hogy itt halok meg…

Harald bólintott, és visszafordult a falutól nem messze húzódó sötét, kopár erdő felé. Hosszú nyelű fejszéjére támaszkodott, és úgy gondolta, ha bárki is akarna felmászni a falon, azt egyetlen csapással a halálba küldené.

A férfi szeme a sötét erdőt pásztázta. A fák vonala enyhén emelkedett, és olyan messze húzódott, hogy a vége még a legfényesebb nappalokon is láthatatlan maradt. Mesélték, hogy ahol a fokozatosan emelkedő erdő véget ér, egészen közel a csillagokhoz, ott él egy ember, akit nem lehet megölni, és aki már százesztendős is elmúlt. Családja és barátai nincsenek, teljesen magányos, de annak idején a legnagyobb hősök oldalán küzdött – segített nekik felemelkedni, és mindegyiküket látta elbukni is. Egyedül ő nem jutott még be a Valhallába: a magányos öröklét átkát kénytelen cipelni. Azt is suttogták róla, hogy berserker,[5] habár még soha senki nem látta.

Harald tudta, hogy mindez csupán képtelen mese. Mégis, ahányszor csak egyedül állt a cölöpkerítésen, és elnézett az erdő felé, úgy érezte, valaki a másik oldalról visszanéz rá. Ilyenkor minden porcikáján jéghideg reszketés futott végig – ahogy ezúttal is.

– Badarság! – köpött ki dühösen, és erőszakkal fordította el tekintetét a kopár rengetegtől. – Nincs ott senki… és semmi…

Nem is sejtette, hogy ezúttal nagyon is helyesek a megérzései. Habár nem a messzi távolból, hanem egészen közelről, a fák közt megbújva egy árva, fekete szemgolyó figyelte minden mozdulatát.

Ketill feje alaposan lehűlt a hóban, és mintha a lüktetés is alábbhagyott volna benne. A másnapos férfi egy ásítás kíséretében a trágyadombhoz sétált – útközben még felkapott a földről egy marék havat, amit a tarkójához dörzsölt –, és szétvetett lábbal, a felszálló gőzpárán szórakozva könnyített magán.

– Du gamla, Du fria, Du fjällhöga nord – dúdolgatott félhangosan, rettentő hamisan, miközben az utolsó cseppeket is kirázta magából. – Du tysta, Du glädjerika sköna… Ahh, igen! – koronázta meg a műveletet egy hangos, jóleső szellentéssel, majd visszarángatta magára a nadrágját, és elindult vissza az őrhelyére, miközben egy pillanatra sem hagyta abba a gajdolást. – Jag hälsar Dig, vänaste land uppå jord… Bragi nevére, hogy a ménkűbe’ van ez tovább?!

– Fogd be a szád, bolond! – szólt rá Harald fojtott hangon a mellvéd felől, és Ketill látta, hogy társa furcsán, rá cseppet sem jellemző módon kuporog a kihegyezett cölöpök takarásában.

– Mi van? – kérdezte, karját széttárva. – Ennyire azért nem lehet fájdalmas a hangom…

– Füst! – vicsorgott Harald, és görcsösen integetett a fogatlannak, hogy siessen már vissza, és guggoljon oda mellé. – Valaki van itt!

– Miket beszélsz, te melák? – igyekezett fel a lépcsőn Ketill, és most már kezdte ő is komolyan venni, hogy valami nincs rendjén. – Miféle füstről beszélsz?

– Nézz ki óvatosan, de ne áruld el magad! – mondta a másik, két kézzel szorítva a fejszéjét. – Épphogy csak dugd ki a fejed, és nézz figyelmesen a Medve-szikla felé!

Ketill lassan, óvatosan felemelkedett, hogy pont kilásson két kihegyezett cölöp közt.

– Nem látom – suttogta. – Biztos, hogy…

– A szikla mögött, rögtön az első néhány fatörzs közt – hadarta a testes férfi. – Csak figyelj, és te is meglátod!

De a fogatlan hiába erőlködött, hiába meresztette a szemét.

– Szerintem csak képzelődtél – mondta fejcsóválva. – Nincs ott semmi. Nem is lehetne, hisz olyan hideg van, hogy csak a bolondok kóricálnak ilyenkor odakint.

– Háromszor eresztett ott füstöt valami. Szerintem egy csapat jelzett vele a másiknak. Be vagyunk kerítve. Csak tudnám, hogy hol a tűz, amiből a füst szállt fel…

– Várj, már én is látom! – szólalt meg izgatottan Ketill. – De nem a Medve-sziklától. Jóval közelebbről… Nézd!

Mire azonban Harald is felemelkedett, a jelenség már onnan is tovatűnt.

– Mi lehet ez? – egyenesedett fel immár teljesen, és a mozdulatban Ketill is követte. – Tartsd készenlétben az íjadat!

A fogatlan őr fejéből nyom nélkül elszállt a másnaposság, miközben felajzotta fegyverét, és egy vesszőt helyezett az idegre. A férfi mestere volt ennek a különös, rövid íjnak, amit egy keleti lovas nép használt, és ő egy ottani harcostól szerezte hosszú esztendőkkel korábban. Eldhärdben senki sem használt hasonló fegyvert – valahogy nem tartoztak az íjfeszítő falvak közé –, Ketill pedig évek alatt tökélyre fejlesztette vele a tudását: ha kellett, a legapróbb célpontot is eltalálta, vagy átlőtt vele egy egészen apró résen.

– Ha még egyszer felszáll a füstfelhő, bárki legyen is ott, én belelövök a közepébe…

– Helyes – mormolta Harald, majd hirtelen megfeszült a teste. – Ott! Ott van! – mutogatott tágra meredt szemmel. – Lőj bele!

Ketillnek nem kellett kétszer mondani: célra tartott, megfeszítette az ideget, majd útjára engedett egy szakállas vesszőt.

A következő pillanatban éles, túlvilági sikoly szállt fel a lombtalan fák közül, majd valami furcsa, huhogó-csattogó hang, és a sűrű, sötét, hideg éjszakában egyszer csak életre kelt egy árny.

– Ez… ez egy… – Ketill csak dadogni bírt, de a nagyra nőtt Harald üvöltött helyette is:

– Sárkány!!! – bömbölte halálra rémülten, majd megfújta harci kürtjét, hogy azokat is felverje, akiket esetleg nem riasztott fel a lény iménti sikolya. Két hosszút fújt a kürtbe, és veszettül ordította: – Fegyverbe, emberek! Fegyverbe! Sárkány!

Az őrségre beosztott két férfi lerohant a mellvédről, hogy a házak közt egyre nagyobb számban megjelenő, álmos és meggyötört harcosokkal együtt figyelje a falu fölött kibontakozó jelenséget. A szörnyeteg feketébb volt, mint a haragos éjszakai égbolt, és sötétebb, mint a legalantasabb gondolat. Csak az igazán éles szeműek láthatták, ahogy széttárja óriási szárnyait, majd hosszú nyakát tekergetve az odalent összeverődők felé fordítja ovális, sima fejét.

– Vigyázzatok! – ordított fel valaki, mire a harcosok felemelték pajzsaikat, hogy azok alatt keressenek menedéket.

Ibolyakék lángcsóva csapott le a magasból, rövid időre megvilágítva a falu főterét, a pajzsfal alá bújt, kis csapat harcos pedig egyetlen halálsikoly nélkül, pillanatok alatt égett szénné a forró sárkánytűz alatt. A kerek fapajzsok ellenállás nélkül porladtak hamuvá, a pajzsgombok ráfolytak az egykori harcosok fekete, füstölgő torzójára.

– Ezzel nem dacolhattok, eszehagyottak! – kiáltott Yxsmed, a falu baltakovácsa,[6] ahogy szerény kunyhójából előbújva meglátta a pusztító iszonyatot. – Fussatok előle! Rohanjatok, amíg lehet!

Ám észak fiait, akik általában csak utólag ismerték el baltakovácsuk igazát, nem futásra teremtették az istenek: fogukat csikorgatva, lábukat szilárdan megvetve a kemény hóban, dacosan markolták fegyvereiket, és várták, hogy a sárkány lecsapjon rájuk.

– Gyere, te dög! – kiáltott egy öblös hang, melynek jól megtermett, izmos gazdája köré egy csapásra hatvanan gyűltek össze. – Sárkányt eddig úgysem öltem!

Kilencujjú Gudleif a jarl legvakmerőbb embere, a falu legrettegettebb harcosa volt, akinek egyetlen szavára fegyvert ragadott még a leggyávább ember is. Gudleifről az a történet keringett, hogy életében már több mint kétszáz nagy harcossal is végzett, miközben ő csupán egyetlen kisujját veszítette el – ettől azonban átkozottá vált, hiszen a Valhallába csak az nyerhetett bebocsátást, akinek egy porcikája sem hiányzott. Gudleifet éppen ezért nem is érdekelte más a harcon kívül – hacsak nem számítjuk a jó eldhärdi mézsört, a frissen sült húst és a dúskeblű fehérnépet –, hiszen arra számított, hogy ha sok portyát vezet, elegendő ellenséget öl és hírnevet szerez, akkor a legnagyobb vikingek közt emlegetik majd a nevét, és talán az istenek is kivételt tesznek vele.

– Gudleif! – szólt rá jó pár lépésnyi távolságból a baltakovács. – Így nem tudjátok legyőzni! Azonnal gyertek onnan!

– Gyáva vagy, Yxsmed, mindig is az voltál – vetette oda neki a harcos. – Amikor holnap kiszegezem a bestia fejét a csarnok falára, számítok a bocsánatkérésedre.

Ám amikor az ibolyakék lángcsóva ismét lecsapott, és Gudleif mellett húsz ember égett szénné alig néhány szívdobbanásnyi idő alatt, már a jarl első embere is tudta, hogy ezúttal nem győzhet.

– Vissza! – adta ki rossz szájízzel a parancsot, elhajítva a kezében szorongatott pörölyt, melynek mindig kemény vasfeje most olvadt hóléként csöpögött a földre, pedig épphogy csak érintette a sárkánytűz. – Térjetek ki a láng útjából!

A sárkány tett egy nagy kört a falu fölött, lángba borítva az épületeket és a vaskos, magas cölöpfalat. Közben folyamatosan szemmel tartotta az égő házak közt rohangáló embereket, s amikor már az egész település lángokban állt, lejjebb siklott közéjük. Könnyedén, a pillanat törtrésze alatt végzett azzal a csúf emberrel, aki korábban a falról megsebezte: csak köpnie kellett egyet, hogy a férfi, szorosan mellette álló társával együtt, porrá és hamuvá égjen.

Ezután ismét a magasba röppent, felvisított, és újból lángtengert zúdított a falu lakóira, akik hiába menekültek, hiába kiáltoztak, és hiába igyekeztek felvenni vele a harcot: számára csupán apró, jelentéktelen, gyenge állatok voltak, haszontalan, gyorsan olvadó fegyverekkel. Egymás után váltak előbb elszenesedett hullákká, majd füstölgő hamuvá.

Ellenállásuk hasztalan volt, hiszen az ocsmány, fekete bestián Ketill első lövésén kívül egy karcolást sem tudtak ejteni. A szörnyeteg könnyedén kitért a felé hajigált lándzsák útjából, majd újból és újból lecsapott az emberekre, hogy játszi könnyedséggel fossza meg őket életüktől.

Aki menedéket keresett, arra az égő háza borult rá. Aki futni próbált, azt a lángcsóva előbb-utóbb ugyanúgy utolérte. Alig akadtak néhányan, akik szerencsésen elrejtőzhettek a megelevenedett démon pusztító haragja elől.

Mire a nap felkelt, Eldhärd mindörökre eltűnt a föld színéről.

II.

Füst, korom, pusztaság és halál. Élettelen romhalmaz, kopár mindenség, ez maradt az egykor virágzó faluból. Aznap reggel, amikor a lángokádó rettenet végre eltűnt az égről, a néma erdőből két varjú párbeszéde szűrődött ki. Az egyik röviden károgott, baljós hangja visszhangot vert a fák közt – majd csend lett. A másik kis idő elteltével válaszolt neki, az ő hangja is kísértetiesen visszhangzott, majd ismét csend ült a tájra. Ezt a nyugodt, lassú felelgetést egészen addig folytatták, míg valakinek meg nem ütötte a fülét.

– Odin velünk van – dörmögte egy rekedt hang. – Ezek az ő hollói: Hugin és Munin! Rólunk beszélnek. Értünk énekelnek…

Az üszkös romok közül Kilencujjú Gudleif mászott elő, aki egyetlen árva karcolás nélkül úszta meg az elmúlt éjszakát. Pörölye, az Arnbjörn, mely annyi ember életét vette már el az esztendők során, hasznavehetetlen, formátlanná olvadt vaskupacként hevert valahol az elfeketedett földön. A férfi pajzsa és lándzsái is szénné égtek, csupán kardja – melyet nem is annyira fegyverként, mint inkább hatalmi jelképként hordott magánál – és rövid, medvekaromhoz hasonlatos kése, a Kötthuggare lógott sértetlenül az oldalán.

– Ezek nem Odin hollói – hallatszott egy másik túlélő. – Csak varjak, akik lakomázni jöttek.

A fiatal Thorleif piszkos arca bukkant elő az egyik ház romjai közül. Az izgága fickó még csak két portyán vett részt életében, így alig számított férfinak.

– Lakomázni? – mordult rá Gudleif. – Mégis miből? Itt még nekik sem maradt semmi…

A sokat próbált harcos odasétált egy összeégett testhez, és a kegyelet leghalványabb jele nélkül egyszerűen rátaposott a mellkasára. A torzó puhán reccsent, majd szürkésfekete pernyévé foszlott szét. Ahol egykor hús, csontok és belső szervek voltak, ott a sárkány lehelete nyomán semmi sem maradt.

– Ebből bizony már nem esznek…

– Hé, emberek! – kiáltott egy újabb hang, majd egy elszenesedett kupac alól torzonborz, vörös szőrrel borított fej bukkant elő. – Hát mégsem halt meg mindenki?

– Rőt Ófeigr! – ismerte fel benne bajtársát Gudleif, és odasietett a halomhoz, hogy segítsen a harcosnak kimászni alóla. – Megsebesültél?

A vörös hajú és szakállú férfi kimászott a törmelékek alól, és amennyire tudta, leporolta magáról a szénfekete piszkot. Ennek eredményeként, mivel csak még jobban szétkente magán a hamut, mocskosabb lett, mint amilyen addig volt.

– Kutya bajom – mondta, ahogy átmozgatta a tagjait. – Csak épp veszettül szomjas vagyok. Jólesne most egy hordó sör…

– Attól tartok, egy csepp sem maradt – csóválta a fejét Gudleif, majd körbenézett. – Itt minden az enyészeté lett. Eldhärdnek vége. Mindörökre…

– Ne mondj ilyet! – komorodott el Ófeigr. – Még újjáépíthetjük…

– Nem. Újjáépíteni azt lehet, aminek megmaradtak az alapjai. Itt azonban – tárta szét a karját Gudleif – nem maradt semmi. Semmi, csak a halál.

A falu füstölgő maradványai közül lassan egyre többen másztak elő, és kutattak további túlélők után. Nem voltak sokan, de akik életben maradtak, azok csodával határos módon komolyabb sebesülés nélkül bújtak elő onnan, ahova a szörny elől el tudtak rejtőzni.

– Itt van Sigurd! – kiáltott fel izgatottan Thorleif. – És Tindr meg Án is életben maradtak!

– Én is élek! – bömbölte Halfdan, egy hegyomlásnyi, ősz hajú, sebhelyes arcú viking, aki egyszer a puszta kezével tépte ki egy ember torkát, és akivel azóta sem mert vitába szállni senki. – Gunnarr, Alrik és Beinir is itt vannak velem!

– Arnaldür, te átkozott! – fedezte fel jókedvűen egy újabb harcostársát Kilencujjú Gudleif. – Ki ez a kormos jószág itt melletted?

– Skamkell vagyok – dörmögte a fegyverkovács. – És tudod ám, ki a jószág, te ménkűcsapta vadbarom!

Gudleif öblös hangon nevetett, és karon ragadta Skamkellt, hogy segítsen neki talpra állni.

– Thor mennydörgős valagára, már azt hittem, mind meghaltatok! – mondta, majd megfordult, és elüvöltötte magát: – Aki még él, kiáltson! Vannak még túlélők?

– Itt vagyok, hogy a holló vájja ki a szemeteket! – nyögte egy recsegő, vén torok.

– Ez csak az öreg Yngvin lehet – sietett oda hozzá Gudleif, de addigra az öreg már talpra is ugrott, jelezve, hogy nem szorul senki segítségére. – Hát tényleg nem bírsz meghalni, vén szörnyeteg?

– Csak szeretnéd, te taknyos – mondta a sokat tapasztalt, győzhetetlen harcosnak az öreg, aki saját elmondása szerint annak idején száznál is több portyán vett részt, és aki mindenkinél vénebb volt a faluban. – De hiába ábrándozol, fiam: látni foglak még megöregedni és a nadrágodba csinálni!

– Meglátjuk, öreg – nevetett fel Gudleif. – Most azonban segíts megkeresni a többieket, ha ugyan maradt még valaki…

Az erdő felől egy kisebb csoport érkezett, a többiekhez hasonlóan fülig kormosan.

– Emund? – hunyorgott feléjük Rőt Ófeigr. – Hát ti is túléltétek?

– Túléltük – bólogatott szomorúan a sovány, varkocsos férfi. – Domar, Úlfr, Loftr és Helgi bemenekültek velem az erdőbe, miután tönkrementek a fegyvereink. Oda már nem jött utánunk…

– Itt van Hiorleif és Magnar! – szólt az öreg Yngvin, és erőlködés nélkül emelt le a két fiatal harcosról egy jókora, elszenesedett gerendát. – Alig van rajtuk karcolás! Akadnak még többen is?

Erre a kérdésre már nem érkezett válasz, csak a két varjú károgott továbbra is a kopár erdő fái közt, lassan, ráérősen válaszolgatva egymásnak.

– Körém! – adta ki a kurta utasítást Gudleif, amikor kis idő elteltével még mindig nem jött kiáltás sehonnan. – Hányan maradtunk?

– Húszan – számolta össze Ófeigr az összegyűlteket. – És csak férfiak.

– Huszonketten – mondta valaki a körön kívülről, mire a meglepett harcosok utat engedtek az újonnan érkezőknek.

– Yxsmed! – vonta fel szemöldökét Gudleif. Őszinte döbbenet tükröződött az arcán.

– Talán nem örülsz, hogy életben találsz? – kérdezte a mindig higgadt baltakovács. – Jobban örültél volna, ha a gyáva Yxsmed teste is a lángok martalékává válik?

– Sosem kívántam a halálod, baltakovács – hazudta Gudleif.

– Na és az övét? – bökött amaz a fejével a mellette álló, huszonkettedik túlélőre. – Mondd csak, neki is ugyanúgy örülsz?

Yxsmed mellett egy aranyszőke fiú ácsorgott, oldalán rövid pengéjű, könnyű karddal. Álla még nem is pelyhedzett, égszínkék szeme pedig, mellyel csupán tizenhárom telet látott, szinte romlatlanul csodálkozott rá a világra.

– Visbur! – ismert rá Gudleif a koromréteg alatt a jarl egyetlen fiára. – Mondd csak, él még…? Él még az apád?

Visbur nem felelt, csak gyászosan lehajtotta a fejét. Szemébe könnyek gyűltek. Ez a válasz éppen elég egyértelműnek tetszett, de Gudleif biztosra akart menni.

– Kérdeztem valamit, fiú! – ragadta meg két vállánál fogva. – Válaszolj!

– A jarl meghalt – mondta helyette Yxsmed. – Most már a fiának tartozol engedelmességgel.

Gudleif elengedte a gyerek vállát, majd elgondolkodva fordított hátat neki és a baltakovácsnak. Biztos volt benne, hogy akár puszta kézzel is végezni tudna mindkettővel: Visburnak úgy roppantaná el a nyakát, mint egy tehetetlenül vergődő galambnak, aztán a satnya testű Yxsmedet ölné meg.

A baltakovácsban persze jóval több erő lapult, mint azt a látszat mutatta, de Gudleif erről mit sem sejtett. Ő csak azt tudta, hogy Yxsmed sokkal többet gondolkodik, mint amennyit harcol, és nevének dacára még soha senki nem látta őt baltát kovácsolni. Folyton csak bölcseleteket mondott, történeteket mesélt, és bár mindenkinél jobban értett a gyógynövényekhez meg a különféle gyógyító főzetekhez, leplezetlen gúny ült az arcán, ahányszor csak Gudleif egy-egy portyáról hazatérve eltúlzott, kiszínezett hőstetteit ecsetelte. Most pedig azt mondja, ezentúl Visbur vezeti Eldhärd népét, neki tartoznak engedelmességgel. Hát még mit nem…

– Előbb hódolok be egy szláv birkapásztornak! – fordult vissza Gudleif, előrántva a kardját. – Én, Gudleif Fjölnerson, akit Kilencujjúnak neveznek, vitatom Visbur jogát a jarl címére!

A többiek szó nélkül elhátráltak, tágítva a kört a harcos, és most már Visbur, illetve Yxsmed körül.

– Válaszolj a kihívásra, fiú! – mutatott rá kardjával a férfi. – Megvéded-e atyádtól örökölt jogodat, vagy önként bevallod, hogy gyenge vagy, és így képtelen az emberek vezetésére?

– Biztos, hogy okos döntés ez, Gudleif? – kérdezte a fejét csóválva, hangjában immár egy árnyalatnyi feszültséggel Yxsmed. – Elpusztult az otthonunk, száznál is több ember halt meg, köztük valamennyi asszony és gyermek… Oda minden, és te a hatalomért viaskodsz?

– Nem mindenki halt meg, baltakovács – vicsorgott a harcos. – Vagyunk még maréknyian, akik elbírjuk a fegyvert, ezt a maréknyi embert pedig valakinek vezet-nie kell.

– Van, aki vezesse őket!

– Ez a gyenge kis nyúl? – emelte fel a hangját Gudleif. – Ez fog minket vezetni? Sok cifra dolgot hallottam már a szádból, Yxsmed, de ez mind közül a legcifrább! Na és hova vezethetne minket ez a kis takony? Hiszen még beszélni sem tud!

– Tudok beszélni – szólalt meg végre Visbur is, összeszedve minden bátorságát. Kitörölte szeméből a gyász könnyeit, és elővonta szokatlanul könnyű kardját, melyet apja külön neki kovácsoltatott Skamkellel, amikor Visbur tízesztendős lett.

– Szóval válaszolsz a kihívásra? – vigyorodott el Gudleif. – A végén még kiderül, hogy nem is vagy olyan gyáva, mint amilyennek tartottalak.

– Nem vagyok gyáva – mondta a fiú. – De nem is győzhetek ellened, és ezt mindketten tudjuk. Ahogy azt is, hogy már rég szemet vetettél atyám helyére…

– Tiszteltem az apádat, Visbur – csóválta a fejét a férfi. – De ő meghalt, és most itt az ideje, hogy új vezető álljon az élre. Ha pedig nem mondasz le önként a címedről, úgy arra kényszerítesz, hogy karddal forduljak ellened.

A jarl egyetlen fia jól tudta, ha ellenkezés nélkül lemond minden jogáról, akkor gyávának fogják tartani, és így semmiképp sem tarthat velük, bárhová is mennek ezután. Harcolnia kell, és bíznia a fürgeségében, no meg a vakszerencsében, ami talán melléáll. Úgy okoskodott, hogy Gudleif hatalmas, könyörtelen, sokat tapasztalt harcos, aki nem gondolkodik kétszer, mielőtt lesújtana, ugyanakkor inkább erős, semmint gyors, és ezt talán ki lehet használni vele szemben.

– Állj félre, Yxsmed! – mondta elszántan Visbur, a baltakovács pedig tudta, nem tehet mást: a kihívást elfogadták, valakinek halnia kell, valakiből pedig új vezér lesz.

– Találkozol apáddal a Valhallában – biztatta a gyereket Gudleif, miközben enyhe terpeszállást vett fel, és lassan forgatni, suhogtatni kezdte a kardját. – Már ha a derék jarl harc közben esett el, nem pedig a rejtekhelyén égett halálra. Akkor ő csak a Helheimben kap helyet, és helyette te élhetsz tovább a hősök között…

A többiek feszülten figyelték, ahogy Visbur kinyújtja jobbjában tartott fegyverét, melynek fényesre csiszolt, csatát sosem látott pengéje enyhén megremeg a kezében. Gudleif egy ideig még forgatta a sajátját, óvatosan méregetve a tizenhárom esztendős kölyköt, akinek akár az apja is lehetne, majd hirtelen elbődült, és rátámadt Visburra.

Az aranyhajú fiú csak erre várt, és ahogy Gudleif nehéz kardja a levegőt szelve lesújtott rá, ő egy váratlan mozdulattal oldalra szökellt. Gudleif nem habozott, ezúttal egy oldalirányú vágással támadt rá, de Visbur most sem hárított: helyette inkább a földre vetette magát, és elbukfencezett a vágás útjából. A férfi káromkodva indult utána, hogy kardjával a földhöz szegezze a jarl örökösét, de az rettentő fürgén forgott jobbra-balra – képtelenség volt eltalálni.

Amikor Gudleif egy ponton túl mélyre szúrta a pengét, és nem tudta olyan gyorsan újból kirántani a hideg földből, Visbur kihasználta a kínálkozó alkalmat: talpra ugrott, hamar a férfi háta mögött termett, és apjától kapott kardjával ellenfele nyaka felé suhintott. A megtermett harcos azonban épp akkor szabadította ki fegyverét, megpördült, és olyan erővel csapott a felé közelítő pengére, hogy attól azonnal éles fájdalom hasított Visbur csuklójába.

– Fürge kis szöcske vagy – hörgött Gudleif, miközben a fiú a másik kezébe fogta fegyverét. – Gyorsan félreugrasz, kigördülsz minden támadás elől, de küzdeni nem tudsz. Ebből így sehogy sem lesz Valhalla… csak Helheim!

A kilencujjú izomhegy a feje fölé emelte kardját, és minden addiginál nagyobb erővel készült lesújtani. Ám amikor támadott volna, épp az utolsó előtti pillanatban, hátulról egy óriási tenyér vaskos ujjai kulcsolódtak a csuklójára. Gudleifnek még meglepődni sem volt ideje, amikor a titokzatos alak a csuklójánál fogva, könnyedén maga felé fordította, majd másik kezével a nyakára markolt, odaszorítva a férfi fonatokkal teli, dióbarna szakállát is.

Eldhärd lakói még sosem láttak Gudleifnél hatalmasabb embert, se olyat, aki le tudta volna győzni a híres portyázót. Most azonban egy óriási, medvebundás ember állt előttük, aki egy teljes fejjel magasodott a harcos fölé, és aki a nyakánál fogva, minden különösebb erőlködés nélkül emelte őt a magasba, majd vágta földhöz, akár egy elhasznált rongyot.

A körülállók egy pillanatig még levegőt is elfelejtettek venni, úgy meglepte őket a látvány – hát még az, amikor életükben először valamiféle tisztelettel vegyes félelmet láttak megcsillanni Gudleif szemében.

– Hallbjörn! – lehelte a férfi, és csak pislogni tudott, ahogy a medvebundás óriásra meredt. – Te… élsz…

– Élek – válaszolt a Hallbjörnnek nevezett ember, akinek ruhájához hasonlóan a hangja is egy megtermett medvéé volt.

– De… én azt hittem…

– Rosszul hitted – dörmögött Hallbjörn, Gudleif pedig továbbra is a földön feküdt, eszébe sem jutott felkelni onnan. – Arról az útról már Beowulf sem tért haza, de engem nem tudtak megölni. A puszta kezemmel téptem szét a ketrec rácsait, és mindenkivel végeztem, aki csak az utamba állt. Aztán azokkal is, akik nem álltak az utamba. Halomba raktam a dán kutyák tetemeit, meggyújtottam a halmot, és megmelegedtem a máglya tüzénél. Azóta nem harcoltam, és nem mozdultam ki a barlangomból… De most itt vagyok. Láttam a lángokat a hegyről, és azonnal elindultam. Az utam mostanáig tartott.

– Elkéstél, Hallbjörn – mondta Gudleif. – A szörnyeteg már eltűnt.

– De ahogy látom, egy másik bestia még csak most kezd életre kelni… Mondd csak, Kilencujjú, mióta számít hőstettnek gyenge kölykök felaprítása? Kelj fel, Fjölnerfia Gudleif, és térj észhez! – nyújtotta fatörzs vastagságú jobbját Hallbjörn, és talpra rántotta a férfit. – Ha neked olyan fontos, hogy uralkodj az üszkös romok felett, hát senki sem vitatja a jogod. Vagy van itt olyan ember – fordult most a többiek felé –, aki inkább a gyermek Visburt követné, mint a hős Gudleifet?

Az emberek a fejüket csóválták. Mindnyájan bálványozták a harcost, és a túlvilágra is követték volna, ha arra kéri őket – akár jarlnak nevezi magát, akár királynak, akár egyiknek sem. Ehhez nem volt szükség rangra, nemesi címre.

– De… én… – Visbur ellenkezni próbált, a titokzatos Hallbjörn azonban csak rápillantott, és ezzel el is némította.

– Te az előző jarl fia vagy, és ezt senki sem veheti el tőled – mondta mély medvehangján. – Most azonban, akár akarod, akár nem, Gudleif az új vezető. Ha nagyobb és erősebb leszel, vitathatod a jogát, és kiállhatsz ellene, de ebben a pillanatban fontosabb dolgunk is van annál, semmint hogy azon verekedjünk, ki lesz a por és a hamu ura.

Visbur savanyú képpel szúrta hüvelybe könnyű kardját, és kurtán bólintott. Végül is, gondolta, mi fölött uralkodhatna ő mindezek után?

A következő pillanatban pedig már az esze is máshol járt: az óriásira nőtt, medvebundás embert nézte. A férfi alig viselt ruhát, csak egy vászonnadrág volt rajta, és egy durva szövésű tunika a felsőtestén. A bundát – a hátára vetett, fejdíszként is bármikor használható medvefejjel együtt – az ing fölött viselte. Egy pár vaskos bőr alkarvédőt hordott, lábszárára, a vászonnadrág fölé egy-egy szürke farkasbundát csavart a hideg ellen. Csizma helyett csak egy pár elnyűtt bőr lábbelit viselt. Bozontos, sűrű ősz haja szabadon verdeste a háta közepét, óriási fehér szakállában egyetlen fonat bújt meg, éppen középütt. Szemmel láthatóan rendkívül izmos volt, és erősebb, mint egy élete teljében lévő férfi. Furcsán ráncos arca, karikás, fakókék szeme mégis úgy festett, mintha már százéves is elmúlt volna.

Visbur rájött, hogy Hallbjörn egyáltalán nem visel semmilyen páncélt, sem sisakot vagy sodronyinget, és pajzsa sincs. A késein és az övén függő ivószarun, bugyron, meg egy kisebb bőrtasakon kívül csak egy hatalmas harci fejsze volt nála, melyet a földbe állított, épp mielőtt elkapta volna Gudleifet. A fejsze akkora volt, mint egy kisebb ember, szépen ívelt, hosszúkás fején sűrű díszítések ábrázoltak sárkányokat, griffeket és különböző mondabeli lényeket. Ezeken kívül a férfi semmi mást nem hordott magánál.

– Hiszen te – mondta ki Visbur hangosan is, amiben ekkor már egészen biztos volt – a csillagok közelében élő, elátkozott berserker vagy! Rólad szólnak a meséink…

– A mesék a felét sem mondják el az igazságnak, fiú – nézett rá Hallbjörn. – Azok találják ki őket, akik nem láthatják a saját szemükkel, mi történt a távoli földeken, a dühöngő tengeren és a véráztatta csatamezőn.

A többiek lassan magukhoz tértek első döbbenetükből, és a fiúhoz hasonlóan ők is kíváncsian szemlélték az állítólagos berserkert.

– Ki vagy te? – kérdezte Skamkell, a fegyverkovács. – A nevedet már hallottuk, de… valóban te lennél az, akiről annyi történet kering? A hősök barátja, a királyok gyilkosa, aki nem jutott be a Valhallába?

Hallbjörn két kézre fogta fejszéjét, kihúzta magát, és jéghideg tekintetét végighordozta a túlélőkön.

– Vagyok nemes vad, akármi világon anyátlan vándorlok, atyám nem adatott, mint más emberfiának; életem útja a magány.[7]

– Ez ő – lépett elő Rőt Ófeigr. – De én azt hittem, még soha senki nem találkozott vele. Akkor Gudleif vajon honnan ismeri?

– Gyerek voltam még, tizenkét éves, alig pár nappal azután, hogy először öltem embert – szólalt meg az újdonsült jarl, aki ekkorra már visszanyerte minden erejét és lélekjelenlétét. – Egymagam indultam neki az erdőnek, hogy medvét öljek, és elhozzam a bundáját atyámnak. Csupán egy lándzsa volt nálam, és nem számítottam rá, hogy medve helyett egy egész farkasfalkába botlok bele. Lehettek vagy ötvenen…

– Legfeljebb harmincan voltak – szólt közbe Hallbjörn.

– Akkor hát harmincan, ha te máshogy emlékszel rá – hagyta rá Gudleif, és folytatta. – Én nem rémültem meg, magam elé szegeztem a lándzsámat, és vártam, hogy az ordasok támadjanak. De lehettem akármilyen bátor, ha még csak tizenkét telet láttam: tudtam, hogy ekkora falkával szemben még egy felnőtt is tehetetlen lenne. Nem úgy Hallbjörn, aki váratlanul megjelent, és az első két farkast a puszta kezével ölte meg! Megragadta őket a nyakuknál, így ni – mutatta, hevesen tellegetve a levegőben –, felemelte őket, és olyan erővel csapta össze a koponyájukat, hogy azok egy reccsenéssel örökre kimúltak. Én erre felbátorodva nekiindultam, és azonnal átdöftem egy lóméretű dögöt!

– Nem voltak azok lóméretűek, Gudleif – javította ki ismét a férfi, mire a harcos könnyedén kivágta magát:

– Na de én akkor még csak gyerek voltam, jóval kisebb, mint most, és hozzám képest akkorák voltak azok a farkasok, mint egy megtermett férfihez képest egy ló. Így értettem…

– Mi történt a többi huszonhét ordassal? – kérdezte recsegős hangján az öreg Yngvin. – Már csak amiatt kérdem, mert én jól emlékszem arra a napra, és amikor halálra váltan hazatántorogtál a rengetegből, hátadon egy átdöfött döggel, még csak tízet emlegettél.

– Mikor volt az már, öreg! Huszonöt éve! – intette le mérgesen Gudleif. – Rosszul emlékszel, harmincan voltak, Hallbjörn is megmondta az imént!

Yngvin vigyorogva legyintett, és nem szólt többet.

– A többit már nem puszta kézzel öltem meg – fejezte be a történetet a hegy titokzatos embere –, hanem ezzel – rázta meg hatalmas fejszéjét. – Jól nézzétek meg, ez itt a Vargs Unda, a Sebek Farkasa! Oly sok teremtmény vére szikkad a fején, hogy magam sem tudnám már megszámlálni… De elég a beszédből, nem azért jöttem, hogy régi történetekről fecsegjünk, akár a semmittevő vénasszonyok! Vagy ti már lemondtatok az életről, és csak az alkonyatra vártok?

– Nem! – csapott a kardjára Gudleif. – Vadászni fogunk.

– Úgy veletek tartok a vadászatban – mosolyodott el vészjóslóan a berserker. – De előbb hadd halljam, mi történt itt az éjjel, és mi az, aminek le kell vágnunk a fejét!

Hallbjörn egy épségben maradt rönkön ült, a körülötte állók pedig egymást túlkiabálva mesélték neki életük legborzalmasabb históriáját. Szárnyas dög, fekete rettenet, lángokádó bestia, legyőzhetetlen kreatúra – ezeket sikerült a férfinek kibogoznia a zavaros, egymásnak itt-ott még ellent is mondó történetekből.

– Tehát azt mondjátok – kérdezte végül lassan, óvatosan formálva a szavakat –, hogy egy sárkány volt az?

– Igen – bólogattak egyszerre a férfiak. Ez volt az első dolog, amire mindnyájan egybehangzó választ tudtak adni.

– Sok rettenetes dolgot láttam már életemben – mondta elgondolkodva Hallbjörn. – Láttam akkora bálnákat, melyek egyetlen farokcsapással tüntettek el egy hatvanevezős drakkart.[8] Láttam gigászi, négy lábon járó állatokat, melyeknek egy pár emberméretű tülök nőtt ki a fejéből, és bárkit könnyedén agyontapostak. Láttam akkora kígyót, hogy azt hittem, Jörmungandr tekereg előttem, és ez a kígyó egyetlen mozdulattal összeroppantott egy embert, halálos ölelésével porrá őrölve annak minden csontját. Olyan dolgokat láttam, amiket ti el sem hinnétek, és bizony nem csak Loki űzött velem tréfát, hogy képzelődtem volna. Sárkányt azonban még nem láttam soha…

– Hát akkor nézz körül jó alaposan, berserker! – szólalt meg Thorleif, az ifjú portyázó. – Az emberek, asszonyok, gyermekek és állatok mind hamuvá égtek. A házak csakugyan. Vess egy pillantást a fegyvereinkre: nincs tűz, ami így megolvasztaná őket! Láttál már olyan állatot, ami képes minderre?

– Nem láttam – vallotta be a férfi. – Ahogy sárkányt sem láttam még.

Ekkor Yxsmed emelkedett szólásra. Nyugodt hangja a sajátja volt, szavai azonban az ősöket idézték:

– Jön suhanva sötét sárkánykígyó, fényesen, lentről, Nídafjöll felől, szárnytolla közt hullával száll a mezők fölött Nídhögg…[9]

A baltakovács szavait néma csend követte. Mindeddig egyikük sem gondolt még arra, hogy Nídhögg lett volna, aki elpusztította a falut. A régiek énekei szerint Yggdrasil, a világfa gyökerei időtlen idők óta tartják fogságban Nídhöggöt, a sárkányt, aki a holtak véréből táplálkozik. Amikor Nídhöggnek sikerül kirágnia magát a fa gyökerei közül, és legyőzi az őt őrző óriási sast, megkezdődik a világvége, az utolsó nagy háború – a Ragnarök.

– Miket beszélsz, baltakovács? – mordult fel Kilencujjú Gudleif. – Az efféle babonaságokban senki sem hisz igazán!

– Ahogy a sárkányokban sem – szólalt meg hosszú idő után először Visbur, a halott jarl fia. – Olyasmi elevenedett meg a szemünk láttára, amiben senki sem hisz, mert az mindeddig csak a dalokban létezett. Mi van akkor, ha Yxsmednek igaza van, és valóban Nídhögg pusztította el Eldhärdet? Akkor mi már talán mind einherjarok[10] vagyunk.

Gudleif nem bírta tovább hallgatni ezt a sok mesét, és felfortyanó dühében ismét kardot rántott Visburra.

– Fogd be a szád, kölyök, vagy Odin nevére esküszöm, felnégyellek! – ordította, és négy embernek kellett lefognia, hogy tényleg rá ne rontson a fiúra. – Alig szakítottak még el a dajkáid csecsétől, azért hordasz össze ennyi ostobaságot! Az a gyáva féreg meg adja alád a lovat!

– Elég legyen! – dörrent Hallbjörn hangja, amitől még Gudleif is összerezzent. – Megmondtam már, hogy hagyd békén azt a gyereket!

– De hát megmételyezné az emberek fejét a buta meséivel! – rázta le magáról a férfiak kezét a harcos, és visszaszúrta kardját a hüvelyébe. – Hogyisne, hát persze – morgott tovább, de már nem akart rátámadni senkire. – A falut Nídhögg pusztította el, mi meg elestünk a vele vívott harcban, és einherjarokká lettünk. Épphogy lekéstünk a Valhalla vendégszeretetéről, de kár! Mindjárt jönnek az istenek, és csatlakozhatunk hozzájuk a háborúban. Ha jól fülelünk, tán hallhatjuk a jötunnok léptét és a dvergarok csattogó kalapácsát![11] Mindez nagyon izgalmasan hangzik, csupán egy baj van vele: Hallbjörn csak a sárkány távozása után ért ide, így nem halhatott meg a vele vívott küzdelemben.

– Mit javasolsz hát, mit tegyünk? – elégelte meg a vég nélküli fecsegést a sebhelyes arcú, szófukar Halfdan, aki már eltökélte, hogy ha a keze közé kapja a sárkányt, ezúttal annak a torkát tépi ki roppant markával.

– Igen, mondd meg, mit tegyünk! – helyeselt Rőt Ófeigr is, aki még mindig nagyon szeretett volna magába dönteni egy egész hordó sört, és egyre nehezebben tűrte a szomjúságot. – Már te vagy a jarl, neked kell megmondanod, mi legyen.

Gudleif mély levegőt vett, és alaposan megnézte a túlélőket. Úgy látta, mind a szavára várnak – még Visbur és Yxsmed is kíváncsian fürkészték.

– Én azt mondom – szólalt meg határozottan –, induljunk rögvest délnek. A lovaink elpusztultak, a hajóink is oda, de Svagsten pontosan kétnapi kényelmes járóföldre van innen. Ha gyorsan haladunk, és csak keveset pihenünk, akár egy nap alatt is odaérhetünk. Aki portyázott már velem, tudja, hogy csináltunk ilyet nemegyszer, képesek vagyunk rá. A többiek is kibírják, elvégre túlélték egy sárkány támadását, ahhoz képest már bármi gyerekjáték. Nem nagyon maradt semmink, de azért jól nézzetek körül: akinek van legalább félig-meddig használható fegyvere, hozza magával!

– Svagsten – köpött ki Thorleif. – Zsugori Egill birodalma. Miért épp oda megyünk?

Gudleif arcán megfeszült a bőr.

– Mert semmi más nincs elérhető távolságon belül, azért – válaszolt ellentmondást nem tűrő hangon. – Fegyverre, ruhára, élelemre, pénzre, hajóra és emberekre van szükségünk. Ezek nélkül nem indulhatunk a bestia nyomába. Ha pedig valóban Nídhögg volt az – vetett egy gyors oldalpillantást Yxsmedre –, akkor Svagsten helyén úgyis csak romokat találunk. De addig mennünk és remélnünk kell! Na, mi van? – csapta össze két kezét. – Mire vártok? Indulás, szedjétek össze, amitek még van, egy szempillantásnyi ideig sem maradhatunk itt tovább!

Az emberek szétszéledtek, és próbáltak használható tárgyakat előkotorni a romok alól, amiket magukkal vihetnek az útra. Mindnyájan sejtették, hogy Eldhärdnek örökre vége, és bárhogy is alakuljon az ő további sorsuk, ide többé nem térnek vissza.

Hallbjörn egészen közel hajolt az újdonsült jarlhoz, hogy csak ő hallhassa, amit mond:

– Ugye tudod – kérdezte csöndesen –, hogy Egillnek esze ágában sem lesz segítséget nyújtani?

– Tudom hát – bólintott kurtán, savanyú képpel Gudleif. – De azt is tudom, hogy nincs más választásunk.

1  T. D.

2  B. I.

3  Jarl – nemes, magas rangú ember, itt törzsi vezetőt, nemzetségfőt jelent. A későbbi skandináv történelem során a grófi címmel volt egyenrangú, az angolban innen származik az „earl” megnevezés.

4  Midvinterblot – ősi svéd napfordulós ünnep, jelentése „télközépi vér”. Ilyenkor emberekkel és állatokkal egyaránt véráldozatot mutattak be a hatalmas északi istenek kiengesztelésére. A svéd templomok többsége napjainkban is ezen ősi áldozati oltárok helyén áll.

5  Berserker – jelentése nagyjából „medveruhás harcos”, más elmélet szerint „őrjöngő harcos”. A berserker titokzatos módon valamiféle másállapotba kerül, ettől ereje megtízszereződik, ő maga pedig nem érzi, ha megsebesítik. A berserkereket őrjöngő, félelmetes mivoltuknál fogva nem lehetett szigorú harci alakzatokban használni, ugyanakkor tökéletesek voltak az ellenség megfélemlítésére.

6  A baltakovács az óskandináv társadalomban gyakran a bölcs gyógyító szerepét is betöltötte, olyasmi lehetett, mint egy polihisztor borbély. Itt eredeti szerepéből kissé kiragadva és magasabb szintre emelve egyfajta szent emberként, a godi egyszerűbb, még „beavatatlan” előfutáraként szerepel.

7  T. D.

8  Drakkar – viking hadihajótípus, a legendás sárkányhajó.

9  B. I.

10  Einherjarok – „magányos harcosok” vagy „kiváló harcosok”. A valkűrök a Valhallába szállítják a csatában elesettek lelkeit, akik ott einherjarrá válnak. Egész ottani életük harcból és lakmározásból áll, a Ragnarök idején pedig az istenek oldalán vonulnak az utolsó nagy háborúba.

11  Jötunnok – az istenekkel harcban álló, hatalmas erejű óriások (lehetnek déróriások, tűzóriások, kőóriások stb.), akik a Ragnarök idején a többi gonosznak számító lénnyel együtt az istenek ellen vonulnak.

Dvergarok – az istenek fegyvereit, legnevezetesebb eszközeit készítő törpök. A fém megmunkálásának mesterei, akik bölcsek, ugyanakkor kapzsik és mohók is.

T A R T A L O M

ELSŐ RÚNAKŐ – Eldhärd