Copyright © Frank Márton, 2023

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Hegyi Péter

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-507-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

A városban

a 818/8888. kormányrendelet

8/A § értelmében

a mai naptól
kijárási tilalom lép életbe.

Első fejezet

Kis, kerek tárgy

Az Állatkert hatalmas területen, a várostól északra húzódott. Négy bejáratát északról indulva, az óramutató járásának megfelelően A, B, C és D kapunak jelölték. Kőfala délen hosszan követte a városhatárt, mint egy éles elválasztóvonal a két világ között. Északon és keleten egy szakaszon egészen a tengerpartig húzódott, nyugaton a folyó és egy magas, szikkadt löszfal határolta. Forgalmas napokon, különösen hétvégén, mind a négy bejáraton át megállás nélkül özönlött a tömeg az Állatkertbe. Most azonban, ezen a forró, nyári napon, a déli C bejárat előtt, ahol máskor még a legnagyobb melegben is hosszú sorok kígyóztak, egyetlen ember sem mutatkozott a sövényből kialakított, hatalmas elefántszobor két oldalán. A máskor dugig tömött parkoló is teljesen üres volt. Az épp beforduló, nagy turistabusz a parkoló közepére érve lefékezett, és megállt. Rekkenő hőség volt.

A busz ajtói kinyíltak, és a belsejéből diákok tódultak ki. Az élen haladók bizalmatlanul, a forróságtól letaglózva néztek szét, majd a C kapuhoz vonultak, ahol üres jegypénztárt találtak. Őr sem állt a kapuban, látogatónak pedig nyoma sem volt. Senkit sem láttak, akihez tanácsért fordulhattak volna. De az önműködő beléptetőrendszer be volt kapcsolva, és semmi sem utalt rá, hogy tiltott lenne a belépés. A türelmetlenül várakozó diákok feszülten néztek össze. Semmi nem akadályozta őket. A jegyüket már korábban, előre kiváltották, ráadásul hosszú utat tettek meg azért, hogy láthassák az Állatkertet.

Az osztálykirándulás végkimenetele egy pillanatra bizonytalanul függött a levegőben, majd az osztályfőnök kihirdette döntését: „Bemegyünk!”, és az osztály fellélegzett. Sorra leolvastatták jegyüket, majd a jegypénztár pultjáról elvett térképekkel, beszélgetve beözönlöttek az alagútként föléjük boruló kapun.

A tér, ami odaát a szemük elé tárult, néptelen volt. Kétoldalt némán sorakoztak a szokásos üzletek: a növénybolt, az állatos játékbolt, és odébb a mosdók. Az információs tábláknál – melyek a kisvasútról vagy a telefonra letölthető térkép használatáról adtak tájékoztatást – most senki sem állt. Még a büfék teraszán sem ücsörgött senki, holott nem sokkal múlt dél. Miután a diákok tekintete egy pillanat alatt végigfutott a kihalt látványon, megállapodott a tér közepén álló, üvegkocka-akváriumon, és fásultan elindultak felé. Az egy hete tartó osztálykirándulás a kötelezettségekkel és egymásrautaltsággal mostanra olyan nyűgöt jelentett, melytől alig várták, hogy megszabaduljanak.

Mikor az osztály a tér közepére ért, a kövér, és máris iszonyúan verejtékező tanárnő kilépett a diákok közül.

– Mindenki megjegyezte? – kérdezte fennhangon Nagy Tetem, és gyorsan végigjártatta ellenséges tekintetét türelmetlenül várakozó diákjain. – Itt találkozunk négykor! Ismétlem: négykor!

Az utolsó szó már beleveszett a diákok felhangzó zsibongásába. Az osztály azon nyomban megfeledkezett a tanárról, és térképeket bontogató csoportokra szakadozott. A tanárnő gyűlölködő idegenkedéssel nézte őket egy darabig, mintha valami egész más fajhoz tartoznának. Majd legyintett, és bosszúsan morogva magában, sietve elkacsázott vaskos lábain.

Miután eltűnt a legközelebbi, árnyékos úton, kisvártatva a diáksereg is oszlani kezdett. A beszélgető csoportok az akváriumot megkerülve, a térről elágazó három út valamelyike felé áramlottak, be az erdőn átvezető, árnyékokkal takart ösvényre, vagy jobbra és balra a szabályosra nyesett sövénytől és pálmafáktól határolt utakra.

Egy vékony, tizenhét év körüli fiú viszont, mit sem törődve a mellette eláramló csoportokkal, a tér közepén maradt. Összehajtott térképét a farzsebébe gyűrte, és szemébe hulló, kócos, sötétbarna haja mögül a telefonjára pillantott. A kijelző egy órát mutatott: három órát kaptak, hogy bejárják az Állatkertet. A fiú leeresztette a karját, közelebb lépett az akváriumhoz, és combjával a derékmagas üvegfal peremének dőlve fürkészni kezdte a vizet. A pár lépéssel körbejárható üvegkocka lapjait acélváz fogta össze, fenekén megannyi ezüst- és aranyszínű pénzérme feküdt. A pénzérmék fölött aranyhalak úszkáltak meg-megcsillanva a vízen áthatoló napfényben. Az akváriumhoz tartozó táblán ez állt:

AZ ARANYHALAK AKVÁRIUMÁBÓL

BEFOLYT ÖSSZEGGEL

AZ ÁLLATMENTŐ SZOLGÁLATUNKAT

TÁMOGATJUK.

– Hal! – csendült egy lágy hang a közelében.

Hal felnézett. A négyfős lánycsapat már arrébb járt, a jobb oldali ösvény bejáratánál, amikor egyikük visszafordult felé.

– Nem jössz velünk? – Vékony lány volt, madárszerű alkata könnyűségről és törékenységről árulkodott. És épp ilyen hatást keltett hangja is, melybe alig leplezett aggodalom vegyült.

Hal egy másodpercig döbbenten meredt rá, váratlanul érte az ajánlat. Aztán pillantása a lány türelmetlenül várakozó barátnőire esett, és megrázta a fejét. Fecske örült volna neki, ha velük tart, ehhez nem fért kétség, a barátnői ellenben… Nem, ez egy összeszokott csapat volt, Hal nem illett volna közéjük. Fecske, aki maga is tudta ezt, egy hosszú pillanatig még habozva nézte Halat, aztán elfordult tőle, és csatlakozott barátnőihez.

Miközben Hal követte szemével a négy távolodó lányt, arrébb valami fényes-ezüstös villanásra figyelt fel, s ahogy akaratlanul is odanézett, a tekintete egy másik csapaton akadt meg. Egy gyönyörű, szőke lány lépdelt egy másik ösvény felé, arrogánsan szép, fekete hajú és jelentéktelen kinézetű, nyúlarcú barátnője között; sápadt bőre ezüstös, derengő fényt árasztott. Hal a két barátnőre ügyet sem vetett, azonban titkos elragadtatással figyelte a felé sem pillantó, szőke lány lépteit, amíg a hármas el nem tűnt egy épület mögött. Tekintetén, mint egy árnyék, nehéz gond homálya suhant át.

Ekkor Hal váratlanul durva lökést érzett a hátán, és nekiesett az üvegfalnak. A szíve akkorát dobbant, mintha át akarná ütni a mellkasát, az akvárium pereme a csípőjének feszült, és egy másodpercig biztosra vette, hogy mindjárt bezuhan a medencébe.

– Ne! – Esetlenül maga elé kapta a karját, közben a telefonja kirepült a kezéből, s egyetlen halk csobbanással elmerült a vízben, az aranyhalak között. Hajszál híján Hal is utánaesett, de aztán visszanyerte egyensúlyát, és felegyenesedve, torkában dobogó szívvel nézett a támadója után. Négy hangosan nevető fiú távolodott tőle gyorsan a sűrű fák közé behatoló ösvény felé. Az, aki meglökte, a nagydarab, sötét hajú, széles homlokú fiú a válla fölött visszanézett az üvegbe kapaszkodó Halra, s küldött felé egy gúnyos bálnavigyort.

Hal szikrázó tekintettel állta a pillantását. Egy kicsit sem csodálkozott: már a lökés pillanatában tudta, hogy csak Azok lehettek. Az üvegre szoruló ujjbegyei elfehéredtek, és egy másodpercre zsigeri késztetést érzett, hogy bármi módon, de eltüntesse a bálnavigyort ellensége képéről. Azonban eszébe jutott a telefonja, és észhez tért. Az aranyhalak közben elillantak, a készülék ott hevert a medence alján, a pénzérmék között.

– A francba!

Tudta, hogy minden másodperc számíthat, így hát nem gondolkodott – jobb karjával habozás nélkül belenyúlt az akvárium vizébe. A jéghideg elöntötte a karját, az üveg széle a hónaljába vágott, de hiába erőlködött. A telefont csak az ujja hegyével érinthette. Az osztály nagy része mostanra felszívódott, néhányan azonban még mindig ott voltak, és miközben elhaladtak Hal mellett, jól hallható megjegyzéseket tettek rá.

– Nézzétek! Ez meg mit csinál? Biztos az aprót akarja kiszedni. – Nevettek.

Hal nem törődött velük. Már egész vállával a jeges vízbe merült, de hiába – képtelen volt ujjai közé fogni a telefont. Közben egyre távolodtak a hangok, ahogy kiürült körülötte a tér. Még jobban előredőlt. És ezúttal végre megvolt: amint megérezte, hogy átfagyott ujjai célt értek, már rántotta is ki a kezét a vízből.

Na végre! – lélegzett fel, és bosszúsan rázta le karjáról a jeges vizet. A pólója sötéten tapadt a vállára, a hónalja sajgott, de immár ott szorongatta kezében a vizes telefont. Kapkodva megtörölte a pólójában, és megpróbálta bekapcsolni. Gyerünk már! Mi lesz? Újra meg újra megnyomta a bekapcsológombot, de a képernyő sötét maradt. Végül Hal tett még egy utolsó kísérletet – ezúttal hosszú másodpercekig lenyomva tartotta a gombot –, aztán reményvesztetten leeresztette a karját. Már nem lett volna értelme tovább próbálkoznia, a telefon nyilvánvalóan tönkrement. S hiába tudta, kik a felelősök, azok már messze jártak, ahogyan mostanra a többiek is mind szétszóródtak a különböző utakon és ösvényeken. Tudta, milyen nagy az Állatkert: esélye sem volt kapcsolatba lépni senkivel, hacsak útja során véletlenül osztálytársakba nem botlik. Szerencsére legalább a térképe ép maradt a farzsebében. Ha az is beesett volna a vízbe, most bajban lenne, de így könnyen vissza fog találni ide.

Zsebre vágta a használhatatlanná vált telefont, és már indult volna, amikor felnézett, és a pillantása egy testes, szőke fiúéval találkozott. Csak egy másodpercig tartott: Hód, aki szemlátomást mindvégig ott állt az Állatkert bejáratánál, gyorsan elkapta róla a tekintetét, és úgy tett, mintha a térképét vizsgálná. Hal hirtelen fellobbanó haraggal nézte. Hiába voltak osztálytársak évek óta, egyáltalán nem ismerte őt. De most szívesen levezette volna rajta a dühét. Könnyű lett volna, és jólesett volna neki. Mégis inkább elfordult, és anélkül, hogy figyelte volna, merre tart, elindult a téren át.

Nem láthatta, de a szelíd tekintet döbbenten követte távolodó lépteit, míg Hal be nem fordult arra a pálmafáktól szegélyezett útra, amerre a nyilak a Kisvasutat jelezték. Akkor Hód, mint aki rájött, hogy a lehetőség elszállt, kissé csalódottan megint lepillantott a szakadt térképére, és mintha árnyék esett volna rá, homlokán bosszús árkok jelentek meg. Nem Hal volt az egyetlen, aki igazságtalanságot szenvedett el az imént: a térkép közepén hosszú szakadás húzódott. Hód motyogott valamit magában Azokról, aztán óvatosan, ügyelve rá, hogy tovább ne szakadjon, összehajtotta a térképét. Visszament volna a jegypénztárhoz, hogy lecserélje másikra, de félt, hogy a beléptetőrendszer nem engedné vissza, és kinn ragad. Ő pedig nem volt az a fajta, aki kockáztat. Így kelletlenül a farzsebébe tűrte megrongált térképét, és ráérősen elindult a téren át az erdei út felé.

***

A Herbivora úton, amelyre Hal befordult, kétoldalt, a rácsok mögött, a sűrű, trópusi növényzettel beültetett kifutókban ritka növényevők laktak: az egyik fán algától megbarnult szőrzetű, háromujjú lajhár lógott fejjel lefelé, és talán mászott is, ámbár végtelenül lassú, hosszú mozdulatokkal; közben a fejét a tengelye körül egészen körbeforgatta. Egy másik fa villájában zömök és csupa szőr, bumfordi alak – szőrös fülű koala – vakarta magát egyik hátsó lábával. Hal azonban anélkül haladt el mellettük, hogy felfigyelt volna a különleges állatokra. Az akváriumnál történtek körül zakatoltak bosszús gondolatai. Az elmúlt egy hétben olyan kevésszer volt gondja Azokkal, hogy már kezdte azt hinni, a négy fiú megfeledkezett róla. Az osztálykirándulásnak tudta be a dolgot, de most már látta, hogy a látszat csalt, és Azok csupán a megfelelő pillanatra vártak, hogy ismét lecsaphassanak rá. Nem is értette, hogy lehetett ennyire naiv, hogy azt hitte, leszálltak róla. Így utólag a sors különös kegyének tűnt, hogy Bálna és társai néhány napra békén hagyták.

A négy fiú gyűlölete nem mostanában kezdődött. Már hosszú évek óta megnehezítették az életét, ahogyan másokét is. De mégis elsősorban Halat szemelték ki maguknak. Ha nem figyelt, rendszeresen eltüntették a holmiját, nemegyszer talált rá a dolgaira a terem kukájában. S a terem osztályfotóin is mindenütt idétlenségeket rajzoltak a fejére, vagy kilyuggatták a szemét gombostűvel. A fiú képtelen lett volna megmondani, hogy mi ennek az oka. Olyan régen kezdődött, hogy már nem is emlékezett rá: számára úgy tűnt, mintha mindig is utálták volna. Minden bizonnyal megbántotta őket valamivel az elején, ezért pécézték ki őt, gondolta. De hogy mikor fordult át az ellenszenvük gyűlöletbe – arra hiába is próbált visszaemlékezni. Nem is számított már. A lényeg az a változatlan tény volt, hogy állandóan résen kellett lennie, mert Azok megállás nélkül keresték a lehetőséget, hogy bosszúságot okozzanak neki. Hát most megtalálták, gondolta dühösen. Nevetségessé vált az akváriumnál, ráadásul a telefonja is tönkrement. Megint megjelent előtte a gonosz bálnavigyor, és Hal keze ökölbe szorult.

Mikor kisvártatva felnézett, észrevette, hogy arrébb, egy aprócska fagyizó terasza előtt néhány osztálytársa nézelődik tanácstalanul. Nem akart találkozni velük. Rájött, hogy nem akar találkozni senkivel. Így gyorsan lefordult az első mellékutcára, ahol a pálmafák sorát megszakító Kisvasút üres állomására bukkant. Hal nem tudta, merrefelé halad, de nem is számított. Engedte, hogy vigye a lába, amerre szeretné, átkelt a síneken, majd egy keskeny ösvényen ment tovább, s ezzel az Állatkertnek egy egészen érintetlenül hagyott, természet szabta részére ért. Kabócáktól harsogó, elvadult bokrok és fák között lépdelt tovább. Azonban hiába vették immár körül lombok, a ritkás erdőben az árnyékok csak viszonylagos menedéket nyújtottak, és Halnak pillanatok alatt megszáradt a karja, sőt kisvártatva verejték csillogott minden szabad bőrfelületén.

Egyre beljebb haladt az erdőben. Dühödt gondolatai egy darabig még Azok körül forogtak. Aztán megrázta a fejét, és belefáradva a dühöngésbe, nagyot sóhajtott. Holnap úgyis véget ér mindez. Már csak ezt a napot kell kibírnia. És most egy ideig legalább nem háborgatja senki. Egyáltalán nem bánta, hogy magára maradt, egyébként is elkülönült az osztály többi tagjától. Nem volt távolságtartó, sem rideg senkivel, de nem is kezdeményezett beszélgetést magától. Kevés osztálytársát kedvelte, igazán pedig csak egyvalakit. A fekete hajú, madárszerű lánnyal, aki az akváriumnál megszólította, valaha nagyon szoros barátság fűzte össze. Most mégis meglepte, hogy Fecske magukkal akarta hívni. Már hosszú ideje nem beszélgettek, és ez, ismerte be magában kelletlenül Hal, csakis az ő hibája volt. Mostanában egészen máson járt az esze… Gondolataiba minden mást félresöpörve úszott be a másik lány képe, a barátnői között lépdelő, sápadt, szőke lányé…

Összerezzenve magához tért, mintha álomból ébredt volna, és homlokán ismét megjelent a gondterhelt ránc. Már megint. Pedig nem szabadna, egyáltalán nem szabadna rágondolnia. Ostobaság az egész. Megrázta a fejét, mintha kirázhatná belőle a gondolatot, és körülnézett.

Az ösvény körülötte változatlan képet mutatott, holott érzése szerint már hosszú percek óta gyalogolt egyedül. Csakugyan hatalmas lehet ez az Állatkert, ha még mindig fák között lépdel. Mennyi lehet az idő? A keze akaratlanul megindult a zsebe felé, hogy aztán célját vesztve hulljon alá. Rádöbbenve veszteségére, Halat ismét megrohanta a tehetetlen düh: már azt sem tudja megnézni, mennyi az idő. Vagyis azt sem fogja tudni, mikor kell majd visszafordulnia, hogy időben visszaérjen a találkozóhelyre. Kénytelen lesz végig az időérzékére hagyatkozni. Hacsak – halovány remény ébredt benne – ki nem szárad közben a telefonja. De erre nem sok esélyt látott.

Az ösvény hirtelen elkanyarodott, és pár lépés után Hal egyszerre kiért a vadonból, és megpillantotta a Hüllőház bejáratát. A tér az épület körül néptelen volt. Mostanra Hal rendesen megizzadt, és mielőbb menedékbe vágyott, így hát a léptein gyorsítva megindult az épület felé.

A hűvös és sötét csarnok két oldalán kivilágított terráriumok sorakoztak. Az üveglapok mögött Hal különböző csúszómászókat, gyíkokat, kígyókat látott, de maga a Hüllőház – a bezárt lényeket leszámítva – teljesen üresnek tűnt. Boa constrictor, Python reticulatus, Eunectes murinus – Hal egymás után haladt el az alvó óriáskígyók mellett. Félelmetesnek azonban most a legkevésbé sem látta őket, noha jól tudta, hogy a természetben veszélyt jelentenének. Egy rövid időre megállt egy meghökkentően szép és teljesen ártalmatlan, kis, bronzszínű, tűzgyűrűs kígyó előtt – Erythrolamprus epinephalus pseudocobella. Aztán különböző gyíkok következtek: kék tanzániai gekkó, halvány rózsaszín sivatagi gekkó, és további színes és mintás gyíkfélék. Hal ezeket is csodálattal nézte: ebben a pillanatban rendkívül értékesnek találta ezt a sok hüllőt, melyekben az egész élővilág sokszínűségét vélte felfedezni.

Néhány perccel később a csarnok túlvégén a kijárathoz ért, és maga mögött hagyva a hűvös Hüllőházat, sietve továbbindult a naptól perzselt, üres, fákkal körülvett téren a szemközti árnyékos út felé. Közben egy pillanatra megakadt a tekintete a tér jobb oldalán álló acél-üveg épületen. Aztán újra az út felé fordult, és egyszerre megtorpant a döbbenettől.

Pár méterre tőle idős, szakállas ember feküdt az úton. A szeme csukva volt, ősz feje oldalra billent, karja ernyedten hevert szikár, sovány teste mellett – és nem mozdult.

Halnak földbe gyökerezett a lába. Mintha fordult volna vele egyet a világ, iszonyú félelem bénította meg. Egy halott ember fekszik előtte az úton! De aztán meghallotta az erőtlen, elnyújtott nyögést, s mintha a férfi tagjai is megmoccantak volna.

– Hé! – Még fel sem fogta egészen, hogy mit tesz, már mozdult is, s egy pillanattal később ott térdelt az idős, nyöszörgő ember mellett. – Hé! Jól van?

Riadt hangjára a férfi szempillája megrebbent, és Hal rémülten látta, hogy bár az öregember életben van, úgy zihál, mintha fuldokolna, mint akinek minden egyes levegővétel iszonyú erőfeszítésbe kerül. Ezzel egy időben rádöbbent, hogy fogalma sincs, mit is tegyen. Elképzelni sem tudta, mi történhetett a férfival. Az elgyötört, barázdált arc meg-megrándult, mintha az öreg mondani akarna valamit, de küzdelme a levegőért láthatóan minden erejét felemésztette.

– Mit mond? Nem értem!

A férfi nyöszörgött valamit, de alig lehetett bármit is kivenni belőle.

– Te… A fo… folyó…

– A folyó? – kérdezte értetlenül Hal. – Milyen folyó?

Némán nézték egymást: a fiatal, tehetetlen tekintet és a szenvedő arcból rámeredő, apró, elgyötört szemek – amelyek mintha kérlelték volna, mintha közölni akartak volna valamit.

– Az állatok… – nyögte az öregember. – Nyisd ki… A ketrecek… Ki kell nyitni…

– Kinyitni? A ketreceket? – Ez az öregember félrebeszél, gondolta Hal. – Nem értem. Én nem tudom…

Hal ekkor érezte, hogy valami a karjához ér. Lenézett, és látta, hogy az öregember szorongat valamit a kezében, a kampószerű, csontos ujjak között. Hal a férfi arcára nézett. Világos volt: valamit oda akar adni neki. Hal odatartotta remegő kezét, és érezte, hogy az öregember egy apró, könnyű dolgot ejt bele. Aztán megpillantotta. Különleges tárgy volt, kerek és lapos, és nem volt rajta más, csak a közepén egy ujjbegyméretű bekapcsológomb.

– Mi ez? Mit akar? Mit csináljak vele? – buktak ki Halból a kétségbeesett szavak.

– A fo… folyó… – Az öregember hangja elfulladt, és kezével erőtlenül intett Hal háta mögé, az acél-üveg épület irányába. Hal értetlenül követte a mozdulatot tekintetével.

– Arra? Mi van arra?

A férfi azonban mintha nem is hallotta volna szavait.

– Ki… kell… nyitni… – nyögte, és megismételte a mozdulatot, aztán lehullott a karja, és már nem szólt többet; elhalkulva szenvedett tovább.

– Várjon! Segítséget hívok! – kiáltotta rémülten Hal, és villámgyorsan felpattant. – Ne féljen! Visszajövök! – Azzal otthagyta az öregembert, és rohant visszafelé.

Kiszaladt a térre – ott azonban továbbra is kihaltság fogadta. Hová tűnt mindenki? Teli torokból, kétségbeesetten elkiáltotta magát. Aztán csak várt, hangosan dübörgő szívvel: hall-e közeledő lépteket az ösvények vagy az épületek felől. De semmi sem történt: a teret és a körülötte húzódó erdőt teljes csend ülte meg. Senki sem hallotta meg a kiáltását. Pedig muszáj elérnie valakit, méghozzá most, azonnal, amíg nem késő!

Az értékes másodpercekre gondolt, amik csak zakatolnak megállíthatatlanul, miközben ő itt áll, és semmit sem tesz. Aztán hirtelen eszébe jutott a telefonja: talán közben megjavult! És újra feltámadó reménnyel már húzta is elő, hogy egy perccel később csalódottan eressze le: a készülék továbbra sem reagált. Hal szitkozódva nézett körül. Nem működik a telefonja, és nincs a közelben senki. Különben sem hagyhat magára egy haldoklót. Ahogy tudatosult benne, milyen kilátástalan helyzetbe került, megint szitkozódni kezdett, azzal megfordult, és visszaszaladt a fák közé.

A férfi arca mostanra még sápadtabbnak és meggyötörtebbnek látszott. Tekintete ködössé vált, szürke arcán elmélyültek a barázdák – szemlátomást már csak percei voltak hátra.

– Tartson ki! Mindjárt szerzek segítséget! – ígérte Hal, de mielőtt bármit is tehetett volna, már vége is volt: az öregember még utoljára halkan, erőtlenül nyögött egyet, aztán nem mozdult többé.

– Ne! – jajdult fel Hal, s egy pillanattal később megint ott térdelt a férfi mellett. – Ne, nem halhat meg! Térjen magához! – Az öregember mellkasára szorította a kezét, és ütemesen pumpálta, ahogy egyszer tanulták az iskolába hívott újraélesztés-oktatótól. Hosszú percekig próbálkozott – közben bármiféle életre utaló jelet, mozdulatot, hangot remélve figyelte az öreg arcot. Végül azonban a hiábavaló igyekezetben kimerülve leeresztette karját. Már nem tehetett semmit, tudta, hogy vége van: az öregember mozdulatlanná dermedve feküdt előtte, égre meredő, üveges tekintettel.

Hal azonban tovább térdelt mellette, és csak nézte őt. Képtelen volt elmozdulni a halott test mellől – magához szögezte a mozdulatlan, öreg arc és a kék szemek. Mindent megtett, hogy megmentse, de az összes igyekezete hiábavalónak bizonyult: a férfiból, alighogy megtalálta, már ki is szállt az élet. Csak így egyszerűen… Csak így…

Halnak fogalma sem volt, mióta térdel már így ott, amikor… Csak így… Nem! Gyorsan felállt, elfordult a férfitól, majd pár lépés után hirtelen rohanni kezdett tovább az úton. Nem, még nincs vége! Kiszaladt a fák közül, elsuhant egy kis lugas metszett sövényei mellett, majd futott tovább, ahogy csak bírt, a park közepén lévő szökőkút felé. Közben szíve nagyot dobbant a remény utolsó feltámadó lüktetésével: a szökőkút mögött, a parkon túl egy hatalmas buborék: egy nagy üvegépület állt. A megcsillanó búra némely pontján, az üvegen faágak zöld karjai nyúltak keresztül, bejárata fölött felirat hirdette: Esőerdő ház.

Gyerünk! Rágyorsítva szaladt tovább, át a parkon. Szinte már fájt a tüdeje a zihálástól, de nem engedte meg magának, hogy lassítson. Ha idejében talál segítséget… Talán még tudnak kezdeni az öregemberrel valamit… Elszaladt a hatalmas, monoton hangon csobogó szökőkút mellett, majd tovább a föléje magasodó üvegbúra felé. Az Esőerdő ház bejáratánál aztán lihegve lefékezett. Az ajtószárnyak maguktól szétnyíltak előtte, ő pedig gondolkodás nélkül átvágott az útját álló, áttetsző gumiszalagfüggönyön. Ezzel egy időben, mintha gőzfürdőbe lépett volna, párás, fülledt levegő csapta meg az arcát, s ő egy ösvényre érve, megtorpant.

Hiába akart volna továbbsietni, hiába lett volna mindennél fontosabb neki, hogy segítséget találjon, nem volt képes kivonni magát a szeme elé táruló látvány hatása alól. A hatalmas csarnokban, a fölé boruló üvegmennyezet alatt, az üvegen átszűrődő, különös, elváltozott fényben sűrű dzsungel terült el. Bár nem volt valódi erdő – a szó szoros értelmében legalábbis nem, hiszen az Állatkert láthatóan gondját viselte –, és mesterséges, gumiborítású gyalogösvények szőtték át, az utak menti sűrű, trópusi növényzet félelmetesen valódi, élő szövevényt alkotott. Páfrányok hajladoztak zöld tollakként, bambuszok dárdái dülöngéltek, ember méretű elefántfül-levelek dőltek egymásnak, sűrű bokrok gabalyodtak össze. És megannyi fa: banánfák, papaják és pálmafélék sokasága tárta ki levélkapuit. Valahol a fákon túl zúgó vízesés hangja hallatszott.

Hal pár pillanatig csak döbbenten állt, és meggörnyedve, a térdére támaszkodva fújtatott. Majd hirtelen felegyenesedett, és hatalmasat kiáltott.

– Hééé! Van itt valaki?

A hangja messzire elszállt, de hiába várt – felelet nem érkezett rá hosszú pillanatokkal később sem. Körülnézett. Látszólag teljesen egyedül volt; mindazonáltal képtelenségnek tűnt, hogy ne legyen az egész Esőerdő házban egyetlen ember sem. Bevetette magát az első növénysikátorba. S mintha a dzsungel titkon várta volna őt – körbezárta a növényvilág, mint valami húsevő virág, és Hal elmerült a vibráló fények és árnyak zöld kaleidoszkópjában.

Sietve lépdelt, azonban már nem futott, és nem is kiáltozott. Érezte, hogy ami az előbb képtelenségnek tűnt, valójában mégsem olyan elképzelhetetlen. Hiszen az Állatkert bejáratától egészen mostanáig nem látott egyetlen embert sem. A Hüllőház is üres volt… Nem! Kell, hogy legyen itt valaki, aki segíthet! Talán csak nem hallották meg a kiáltását a vízesés zúgása miatt…