HOLDEN ROSE

AZONOSÍTOTT

REPÜLŐ

TÁRGY

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Borítóterv: Müller Péter

Szerkesztette: Györe Bori

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Kovács Attila, 2022

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 603 251 7 (epub)

ISBN 978 963 603 252 4 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Dóka Péter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

bertinek,

aki láthatja a valóságban,

hogy körülötte valóság van

UFO: Unidentified Flying Object, azaz:

„azonosítatlan repülő tárgy”.

„Tegnap reggel 10:22-kor egy UFO jelent meg Liverpool felett. A tárgy valószínűleg egy űrhajó lehetett, a feltételezést azonban sem a hadsereg, sem a minisztérium nem erősítette meg. A jármű 13:14-kor nyomtalanul eltűnt.

Egyelőre senki sem tudja, honnan érkezett és hova lett.”

Julie L. G., Farangói Hírek, 20… január 25.

„Sürgősen ki kell találni neki valami nevet. Ufónak már nem hívhatjuk tovább, hiszen csak egyszer lehet valami azonosítatlan! Másodjára már tudjuk azonosítani, hiszen ez az a cucc, ami a múltkor is ott volt, tudják, Liverpool felett!”

Raba Kalaskov, humorista

„20… január 24. Jegyezzék meg ezt a dátumot! Ezen a napon az emberiség új korszakba lépett. Elérkezett az Űrkorszak.”

ShadowKnight65, youtuber (12M feliratkozó)

„A rengeteg bizonyító erejű felvétel ellenére az Egyesült Államok kormánya tagadja a Liverpooli Objektum (L. O.) létezését. »Köszönjük, mi eddig is megvoltunk, ezután is megleszünk zöld emberkék nélkül!« – nyilatkozott az elnök.”

BBC News, 20… január 28.

„Biztos hallunk még róluk! Lehetetlen, hogy ne lépjünk velük kapcsolatba! L. O. óta már nem kérdés, hogy léteznek-e földönkívüliek. Az viszont kérdés, hogy a barátaink-e, vagy sem.”

Robert Kann, Farango polgármestere

„Három óra alatt megváltozott a világ? Valójában a világegyetemről alkotott képünk változott meg. Annak a három órának az első pillanata megválaszolt egy hatalmas kérdést, miközben talányok ezreit hagyta maga után. Most meg kell találnunk közülük a következő legfontosabbat.”

Dalai láma

„Több mint hatvan évig, ha egy ember azt mondta, Liverpool, valaki rávágta: gombafejek vagy Beatles, vagy Penny Lane, érted, vagy Strawberry Fields. Most mondd bárkinek, hogy Liverpool, és annyi lesz a válasz, hogy csészealj! Komolyan, mostantól a városomról egy gigantikus ágytál jut a világ eszébe.”

Sam Graham, Elvis-imitátor

1

Nemcsak az számít, amit hallasz, az is fontos, hogy kitől hallod!

Ha otthon mondják neked, hogy „ezt jól jegyezd meg”, akkor segíteni akarnak valamiben, ha a tanártól hallod ugyanezt a suliban, akkor az benne lesz a következő dolgozatban.

Ha anya azt mondja az arcod láttán, hogy „ez nem túl szép”, akkor egy grimaszra gondol, és szeretné, ha mosolyognál. De ha az orvosi rendelőben hallod ugyanezt, az gáz. Akkor valószínűleg kiütésed van, vagy valami rosszabb… Kenőcsöt is kapsz rá.

Egyáltalán nem mindegy, hogy a buszsofőrnek vagy a villanyszerelőnek rázós valami, de szerintem már rég érted, hova akarok kilyukadni.

Szóval, ha csak egy videóban láttam volna ilyesmit, talán beleborzongok, aztán elfelejtem. De én a szüleim beszélgetését hallgattam ki. És ha anyukám azt mondja egy gyerekre, hogy valami különös történt vele, akkor azzal a gyerekkel nagy gond van, arra mérget vehetsz!

– És miben különbözik szerinted egy elrabolt gyerek egy nem elrabolt gyerektől? – tette fel a kérdést az apám. Hitetlenkedést éreztem abban, ahogy kérdezett.

Én meg csak tátottam a szám az ajtó mögött.

– Nem tudom. Nem is biztos, hogy az elrabolt szó a helyes kifejezés. – Anyukám hangja alig észrevehetően remegett. Én pedig továbbra is mozdulatlanul álltam, és hallgatóztam. Nem akartam megzavarni a beszélgetést, mert nagyon is érdekelt, miről van szó. És főleg, hogy kiről! Anyu folytatta:

– Talán az átváltoztatott vagy a kicserélt szó lenne a jobb…

– Nekem ez nagyon zavaros… – hümmögött az apám.

– Alonzo, értsd meg, nincsenek válaszaim, csak kérdéseim. És nem sokat segítesz ezzel a gúnyolódással! – mérgelődött anyu.

– Rendben, akkor kezdjük elölről. Tehát azt mondod, hogy megváltoztak ezek a gyerekek, és azt gyanítod, különös erők szervezkednek a háttérben?

– Nem tudom. Lehet. Ez így kimondva eléggé sután hangzik.

– Talán az idegenekre gondolsz?

– Butaság, ugye?

– Ezt az egészet az ufós hírek miatt képzeled? Az L. O. miatt? – Apa nem nevetett, de enyhe csipkelődést hallottam a hangjában.

– Lehet, hogy az is benne van, igen. Elismerem. Nagyon sokszor leadták a tévében, mindenki erről beszél, szóval ott motoszkál az én fejemben is, ez természetes.

Az apám ott volt Liverpoolban aznap, amikor a csészealj megérkezett, de épp a szállásán pihent, így lemaradt az egészről. Talán emiatt kételkedett anya szavaiban olyan makacsul. Végül sóhajtott egyet, de nem tudhattam, hogy anyukám vagy a feltételezett gyerekrablások miatt. Az ajtó mögül semmit sem láttam az egészből. Piszkosul idegesítő volt.

Szóval ilyen ártatlanul és bénán hétköznapi módon kezdődött ez a hajmeresztő történet. Meghallottam valamit, amit nem lett volna szabad meghallanom.

Aztán továbbgondoltam.

Ez nálam gyakori. Szívesebben gondolkodom egyedül a dolgokon, mint hogy megbeszéljem valakivel.

Ráadásul senki nem örült később ennek. Mármint annak, hogy továbbgondoltam. Eleinte csak én nem örültem, aztán már egyre többen bánták, hogy megtudtam dolgokat, amik miatt észrevettem dolgokat, amikből rájöttem dolgokra… Nem ment éppen simán, annyit elárulok.

– Figyelj! – Apa hangja kedvesen dörmögött. – Én mindennap megvizsgálok legalább negyven gyereket a legkülönbözőbb kórságokkal, de még egyszer sem láttam rajtuk semmilyen… hogy is mondjam…

– Idegen valamit?

– Sem idegen valamit, sem földönkívüli hogyishívjákot, sem másfajta gyanús, ufós elváltozást.

Anyu kuncogott. Együtt nevettek.

Régóta nem nevettek így együtt.

– Egyfolytában izéket keres az ember, meg tudomisénmiket – viccelődött anyu. A hangja nyugodtabb volt, én meg közben körbejárattam a tekintetem a gyerekrendelő váróján.

Rajzok és vicces matricák díszítették a falakat. Sok-sok színes, csillogó apróság, amivel a gyerekek megköszönték apámnak, hogy meggyógyította őket, és most újra egészségesek. Farango szigetén minden gyerek az ő betege, akkor is, ha éppen egészséges.

Valójában a németlecke miatt hagytam el a szobámat, és jöttem le a rendelőbe. Szódolgozatra kellett volna készülnöm. Néha, ki tudja, miért, de a szavak nem másznak olyan gyorsan bele a fejembe, mint szeretném. A hatodikos német egyébként is tök nehéz, a február amúgy is tök sötét, és nekem semmi, de tökre semmi kedvem nem volt magolni. Úgy döntöttem, kiíratom magam a dokival egy napra.

Az egyedüli gyerek vagyok a szigeten, aki szülő nélkül is bejelentkezhet az orvoshoz, és az egyedüli, aki kábé sosem kaphat igazolást. Apa mindig tudja, hogyan gyógyítson meg egyetlen este alatt, szinte varázsütésre. Reggelre minden bajom elmúlik, nyoma sem marad, én pedig mehetek „az iskola vidám közösségébe szocializálódni”. Apám szavai. „Inkább, mint hogy egész nap a gépet nyomkodd!” „A magány, az egy ragály!” Ezeket is ő mondja. Azért mond ilyeneket, mert az egyetemen sokat kellett tanulnia, és megszokta, hogy állandóan jár az agya, és minden jutalomnyalóka mellé mond valami érthetetlent vagy tudományosat, de legalábbis egy tanulságosat. Például: „A törzsfejlődés adta nekünk a hüvelykujjat, és mi most már csak arra használjuk, hogy telefonáljunk vele!” Tele van ezekkel a feje. És most már az enyém is.

Szóval lesettenkedtem a szobámból, magam mögött hagyva az erős, gyenge és vegyes ragozású német igéket, hogy egy Oscar-díjas alakítással, gyomorrontást színlelve, szerezzek egy szabadnapot keddre.

A terv jó volt, legalábbis jónak tűnt, de mindig annak tűnik, amíg el nem bukom. Mégis meg kellett próbálnom, mert a másnapi dolgozathoz még fájóan sokat kellett volna tanulnom. Aztán meghallottam ezt a félelmetes beszélgetést, mielőtt beléphettem volna a rendelőbe.

Ufók gyerekeket rabolnak el? Mi van? Tök komolyan erről beszélgetnek a szüleim? A házunk földszintjén egy orvosi rendelő van, szóval gyakran történnek nálunk érdekes dolgok, nem tagadom, de ez még így is különlegesnek hangzott.

Különlegesnek, ugyanakkor félelmetesnek.

Ha tudtam volna, hogy ott van velünk egy idegen a házban, bizonyára a hideg is kiráz.

2

Hallgatózás közben megcsíptem magam, hogy ébren vagyok-e. Simán lehet, hogy elaludtam a szótárfüzet fölött a szobámban, és épp azt álmodom, hogy lejövök a lépcsőn, és rajtakapom a szüleimet, hogy ufókról beszélgetnek. Történt már olyan, hogy játék után lefeküdtem aludni, és álmomban tovább játszottam.

Azonban a csípés fájt, a bőröm kipirosodott, és anyukám félelme továbbra is valóságosnak tűnt.

– Ez nem sima pletyka – győzködte tovább apámat. – Két fiú is volt ma nálam, akikre alig ismertem rá. Az egyik Omar Palmer…

– A nagy Palmer gyerek?

– Nem, a kicsi.

– Ja, a húga…

– Nem, ez Tarek Palmer öccse, Omar! Figyelsz te rám egyáltalán?

– Persze, persze… A nagy Palmer, az Tarek, akinek kivettem a manduláját két éve, a kisebb Palmer meg Omar, aki minden évben eltöri a kezét vagy a lábát, vagy mindkettőt, és nincs húguk – hadarta apa, és közben zörgött valamivel, talán pakolászott. Távolabbról zengett a hangja, mint az előbb.

– Szóval az az Omar gyerek hetente megy büntetésből a tanulószobába, és két éve jár hozzám viselkedészavarok miatt.

– Mona, a fél iskola viselkedészavaros!

Anyu sokat emlegeti itthon a hátrányos helyzetű gyerekeket, és apa mindig elmondja, hogy nem a gyerekekkel kellene foglalkozni, hanem a szülőkkel. Sehol sem tanítják a szülőket szülőnek lenni, ami szerinte óriási gáz. Orvosként mindig megtalálja a hangot a neveletlen gyerekekkel is, de utána eléggé mérges a szüleikre. Anyu rendszerint egyetért vele, de ezúttal nem ezt akarta megbeszélni.

– Igazad van, de ez most valami más! Omar ügyes gyerek, viszont túl agresszív. Vagyis az volt.

Ezt tanúsíthatom. Hárman vannak az osztályban, akikkel még a tanárok sem bírnak: Omar Palmer, Andrej Silva és a „főnökük”, Hans Keller.

Szívből utálom Hans Kellert!

– Hogy érted, hogy csak agresszív volt? – Apa hallhatóan komolyra fordította a szót.

– Úgy értem, hogy az egyik nap még a szemem láttára tépkedte ki a lapokat a hálafüzetéből, és közben azt rappelte, hogy ősz van, hullanak a levelek, yo-yo… Ma meg engedélyt kért, hogy bejöhet-e az irodámba.

Próbáltam felidézni, hogy előző nap meg akart-e kergetni a szokásos hármas, de eléggé összefolytak a napok. Lehet, hogy nem… Omar Palmer engedélyt kért valamire? Ez tényleg elég hihetetlenül hangzott.

Annyira hihetetlennek, hogy azt kérdeztem magamtól: ha a liverpooli idegenek tényleg el akarnak rabolni egy gyereket, miért éppen Omar kellene nekik?

– Ha jól értem, azt mondod – apa hallhatóan be akarta fejezni a beszélgetést, ezért még gyorsabban beszélt –, hogy van egy gyerek az iskolában…

– Több gyerek…

– Jó, de most kifejezetten Tarekről beszélünk.

– Nem róla, hanem az öccséről, Omarról. Nem veszed komolyan, amit mondtam, igaz? – Anyu csalódott volt.

– Dehogynem! Mármint annyira veszem komolyan, amennyire lehetséges. Ha jól értem, van ez az Omar gyerek, aki azért jár hozzád, hogy javítson a magaviseletén, erre most azon problémázol, hogy végre sikerült neki…

– Nem javult a magaviselete. Nem a munka lett vele könnyebb, hanem egyszerűen megváltozott. Nem is megváltozott, hanem egyenesen átváltozott.

– És szerinted ez nem a te érdemed? Inkább hiszed azt, hogy a füzetlaptépős srácot elrabolták az ufók, és visszahozták megtisztítva? Kiporszívózták belőle a komiszságot…?

Sajnos ezen a ponton felnevettem. Nem kell nagy kacajra gondolni, csak kicsusszant némi levegő az orromon, ami a kikövezett, kicsempézett váróban hangosan visszhangzott. Apa annyira jól összefoglalta, szinte láttam magam előtt, ahogy anyu lebiggyeszti az ajkát.

Nem tehettem mást, határozott, koppanó léptekkel besétáltam a rendelőbe, mint aki most érkezett az emeletről. Vágtam hozzá egy „énsemmirőlsemtudok” arcot, közben persze a hasamra szorítottam a kezem, hiszen a tervek szerint szörnyű gyomorrontás kínzott, bélcsavarodással, fekéllyel meg mindennel, ami csak szükséges lehet. Nyögtem is, és igyekeztem szaporán és hangosan venni a levegőt, mert így játszhattam el a leghitelesebben a haldoklót.

Halkan, erőlködve vezettem elő a sztorit.

– Apa… nem hiszem, hogy… képes leszek holnap helytállni az iskolában. Rettentő belső… bélpanaszaim vannak. Az is lehet, hogy akut gyomor…

Gyomor, mi? Ezt jobban át kellett volna gondolnom. Hiányzott a mondat végéről egy szó, ami lehetőleg nem az izé. Apa tök jól meg tudja ezeket a betegségeket fogalmazni, és arra gondoltam, megspórolom neki a diagnózist, de nagyon kellett volna még egy jó kifejezés a végére. Egy hatásos szó. Akut valami. Mi az, ami akut is, meg valami is, és gyötri az ember hasát legalább egy teljes napig? És nem fekély, mert az sok, de nem is felfúvódás, mert az meg kevés… Szóval gyomor…

– Fájás? – segített apa ügyetlenül. A gyomorfájás olyan gagyi magyarázat! Nem hangzik túl szakszerűen. De jobb nem jutott eszembe.

– Igen, gyomorfájásom van. De akut! – hívtam fel rá még egyszer a figyelmet.

A szüleim összemosolyogtak. A feszült beszélgetés, amit kihallgattam, már elpárolgott. Anyu egyáltalán nem gyanakodott arra, hogy engem elvittek volna az ufók, és apa egyáltalán nem gyanakodott arra, hogy különösebben beteg lennék. Egy mozdulattal beleszórt egy kisebb zacskó port egy nagyobb pohár vízbe, hosszú fémkanállal megkeverte a sárga löttyöt, és odaadta.

– Ezt idd meg, és néhány böfögés múlva már semmi bajod nem lesz.

Éppen ettől féltem.

– Mert mi ez? – kérdeztem.

– Narancsízű üdítő.

Anya felnevetett.

– Lester, gyere, átnézem veled a holnapi szódolgozat anyagát, hátha az is gyorsítja a gyógyulást!

Kézen fogott, és felmentünk az emeletre.

El is feledkeztem a narancsos italról.

El is feledkeztem az ufókról.

Ők viszont nem feledkeztek el rólam.

3

A dolgozat tök könnyű volt. A bonyolultabb szavakat, amiket olyan nehezen jegyeztem meg, nem is kérdezték. Az óra végén már egészen más bajom volt. Tesiórára indultunk, és a nagydarab Hans meg a két nyeszlett haverja engem méregetett. Kiszemeltek maguknak.

Olyan kevesen voltunk az osztályban, hogy nem tudtam elbújni, láthatatlanná válni, ahogy szoktam. Egy csomó gyerek küzdött otthon valami vírussal, ami miatt délelőtt is délutáni, napközis hangulat uralkodott. Úgy tűnt, mindenki képes pár óránál tovább betegséget színlelni rajtam kívül.

Hans, Andrej meg Omar már jó ideje nem piszkált, de aznap hiánycikk volt az ártatlan áldozatból, ezért újra felfigyeltek rám. Valakit mindig ki kellett pécézniük.

– Na, mi van, doki fia, dugó? – kezdte Andrej.

Egyszerre vettek elő azért, mert orvos az apám, és mert nem vagyok kosaras alkat. Apa szerint a Hall családban mindenki lassan, de megállíthatatlanul nő. Nyolcadikban már én állok majd a tesisor elején. Szép ígéret, de egyelőre egy kicsi sem látszik abból a nyúlánkságból. Ha másfél év alatt akarják behozni a génjeim a lemaradást, akkor rendesen bele kell húzniuk.

– Ugye most nem szaladsz majd anyukádhoz? – dödögte Hans, mintha valami pisis lennék.

Bevallom, elsőben egyszer elestem az udvaron, vagy elgáncsoltak, ez már sosem derül ki, sírtam, és emiatt felkísértek anyuhoz. A tanári folyosón van az irodája, és én imádom, hogy ő is a suliban dolgozik, mert így mindennap együtt jöhetünk biciklivel reggel, és együtt mehetünk haza. De van hátránya is. A többiek azt hiszik, mindenért bekopoghatok hozzá, pedig tökre nem így van. Sőt, sok itteni iskolás többet beszélhet vele, mint én.

Hazafelé a biciklin nem lehet jól társalogni, otthon is hívják anyut egy csomószor, néha örülök, ha este rendesen jó éjt tudok kívánni neki.

Másoknak könnyű dolguk van. Elég, ha nem tudnak rendesen írni vagy számolni, esetleg túl sokszor szomorúak, és máris beszélgethetnek vele egy egész órát, mondjuk, matek vagy tesi helyett.

Ez utóbbi nekem is éppen kapóra jött volna.

Hans bandája előtt átöltözni is rémes. Mindenért kinevetik az embert. Andrej azt mondta, amikor lehajoltam bekötni a cipőm, hogy úgy nyögök, mint egy öregasszony. A bátyja megtanította neki, hogyan kell a kisebbeket bántani, és ha tehette, rajtam gyakorolt.

Bárcsak elnyelte volna a föld! Ehelyett kaptam tőle egy új nevet:

– Nem is Lester vagy te, inkább Lujza! Lujza néni!

– Lujza nénikém, magának van nénikéje? – vinnyogta csücsörítve Hans, és mindketten fetrengtek a röhögéstől. Omar is csak nézte, ahogy szó szerint a földön fekve vihogtak, amíg Frank tanár úr be nem jött az öltözőbe.

– Ma nem futunk, mert mindjárt esni fog a hó. Helyette benn maradunk a tornateremben, és labdajátékokat játszunk. Kidobós megfelel?

Nem! Ezt szerettem volna kiáltani, de inkább csendben lehajtottam a fejem. A többiek örültek, a tanár úr meg kedvesen megkérte Hanst meg Andrejt, hogy ha nem túl nagy kérés, ugyan tápászkodjanak már fel a földről, és induljanak kifelé.

– Hoztál igazolást, fiam? – Frank tanár úr megállította Omar Palmert, mielőtt az elslisszolt volna mellette. A többiek kifutottak a folyosóra, engem pedig ekkor ért az első meglepetés.

Omar, aki eddig sem szólalt meg, a tanárnak se mondott semmi csúnyát vagy gonoszat, csak billegett előre és hátra. Mint a Lego City játékban, amikor nem nyúlsz a kontrollerhez egy ideig, és a szereplő elvan magában. Egyszerre bevillant, mit magyarázott anyu előző este arról, hogy Omar megváltozott.

Vagy inkább átváltozott.

A szódoga réme teljesen eltompította az ösztöneimet, lefoglalta a gondolataimat, de ezúttal szertefoszlottak a felhők. Tisztán láttam, hogy ez itt nem Omar, hanem valaki más. Igazolást kellett volna hoznia, vagyis beteg volt a múlt héten.

A kidobós alatt igyekeztem megfigyelni a cseregyereket, de Hans és Andrej mintha észrevették volna, hogy Omart vizslatom, mert mindent megtettek, hogy elveszítsem a fonalat. Ennyiszer életemben nem találtak még el, miután már kidobtak. Hans meg hozta a formáját, hiába esett ki, nem ment le a pályáról. Megtehette, mert Frank tanár úr végigtelefonálta az egész órát. És amíg nincs bíró, senki nem mer szólni a rosszfejnek, mert akkor őrajta csattan a következő találat. Az meg csíp, mint a fene!

Megváltás volt az óra végén visszamenni az öltözőbe, aztán kimenekülni onnan. Mégsem tudtam igazán örülni. Az omaros felismerés más dolgokkal kapcsolatban is felnyitotta a szemem. Fura dolgok egész sorát fedeztem fel magam körül.

Mentem a folyosón a termünk felé, mint egy zombi, és közben azon morfondíroztam, hogy tényleg nagyon kevesen vagyunk a suliban. Az jutott eszembe, hogy előző héten is sokan hiányoztak, de nem ennyien. Viszont azok, akik akkor betegek voltak, már újra bejártak. Szóval ha van összefüggés a betegség és az átváltozás között, akkor már egész sokan lehetnek olyan elvarázsoltak, mint Omar.

Nem is emlékszem, mikor nézegettem ennyit a többi gyereket. Végre érdekesnek tűntek. Egészen elmerültem a rejtély megfejtésében.

– Mi bajod van? – csattant mögöttem egy hang.

Életem legnagyobb szívdobbanását okozta egy lány az 5. b-ből. Amíg lefoglaltak a gondolataim, ő a hátam mögé settenkedett, és majd halálra ijesztett, miközben elmélkedtem.

Kicsit felugrottam, mint aki parázsra lépett.

– Semmi bajom! Neked mi a bajod?

Elismerem, nem a legkifinomultabb válasz, de így is többet beszéltem, mint általában szoktam. Főleg egy olyannal, akit nem is ismerek. Talán már sejted, hogy nincs túl sok barátom a suliban. Valójában nincs igazán barátom offline. Nem szeretek mindenféle vagy bármilyen gyerekekkel beszélgetni, mert valahogy mindig zavarba jövök, és eléggé gázul érzem magam. Ezért ha tehetem, hanyagolom a társalgást.

Ezt a lányt viszont egyáltalán nem érdekelte, hogyan érzem magam.

– Valami bajod mégis van, mert csak toporogsz itt, mint aki megijedt valamitől, vagy egyszerűen elbambultál, vagy mind a kettő. És elárulom, hogy közben hümmögsz is, meg peszmetolsz az ujjaiddal. Sőt, minden harmadik lépésnél csoszogsz, és szerintem éhes is vagy, mert korogsz. Vagyis a gyomrod korog.

Nem is emlékeztem, mikor láttam utoljára ezt a lányt, de az biztos, hogy életemben először néztem végig rajta. Mármint tetőtől talpig. Tök feketében volt, mintha kikérték volna a szülei a suliból egy temetés miatt, és éppen arra várna, hogy megérkezzenek.

– Nem peszmetolok. – Azt sem tudtam, mi a fene az a peszmetolás.

– Dehogynem, és közben úgy forgatod a fejed körbe-