Paula Hawkins: The Blue Hour

Copyright © Paula Hawkins Ltd, 2024

Hungarian translation © Török Krisztina, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Paula Hawkins: The Blue Hour

Penguin Random House, Transworld Publishers, Doubleday, Great Britain, 2024

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 321 6 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Mumtaz Mustafa

Borítófotó: plainpicture/Sarah Eick – The Rauschen Collection

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: thriller, szépirodalom

Anyának és apának szeretettel

És nem vesz rajtuk erőt a halál.

Olybá vétetnek majd a pőre holtak,

Mint lakói a szélnek s esti holdnak;

Míg csontvázuk letisztogatva korhad,

Csillag gyúl ki könyökön s lábfejen;

Ki elveszti eszét, majd észre tér,

Ki tengerbe vész, ismét partot ér;

Szeretők halnak, él a szerelem;

És nem vesz rajtuk erőt a halál.

Dylan Thomas

(Kálnoky László fordítása)

A tudomány hosszú, az élet rövid.

Hippokratész

Felébresztett a hold, fényesen sütött, közel volt. Furcsa, sötét nappali fényt vetett a tengerre, mintha egy fénykép negatívját látnám. Képtelen voltam visszaaludni. Dolgozni már hetek óta nem tudtam, ezért lementem a partra. Mezítláb gyalogoltam, a homok hidege égette a talpam, kedvem támadt futni.

Fújt a szél. Különös, meleg szél volt, kavarta a homokot, felhőket kergetett a hold elé, árnyak üldöztek idelenn. Egyre csak az a dal járt az eszemben, amelyet Grace-től hallottam, a farkasokról szóló, amiben kiássák a frissen eltemetett holtakat a földből, és szétdobálják szegény csontjaikat.

Újabban elég elvadultnak érzem magamat.

Futottam és futottam, míg végül belefutottam a vízbe, és ahogy megfordultam, láttam az egész szigetet, a házat és a hálószobám ablakában a fényt, amit nem kapcsoltam le, és mozgást érzékeltem benne. Valószínűleg a függöny lebbent, de kirázott a hideg. Álltam és figyeltem és vártam, arra vártam, hátha megint felbukkan, de semmi, semmi és senki, csak a víz nyaldosta a bokámat és a vádlimat, a térdemet.

A homok már nem mozgott, nem is láttam már a homokot, minden víz alatt volt körülöttem, és nagyon messzire eljutottam. A lehető leggyorsabban igyekeztem visszagázolni, de széllel szemben kellett haladnom, egy sodró folyó erejét adta a víznek. Minduntalan elzuhantam, térdre estem; csattant a hideg a testemen, mintha megütne, újra meg újra.

Azt hiszem, még soha nem éreztem ilyen rémületet.

Mire visszaértem a lépcsőre, annyira kimerültem, hogy mozdulni is alig bírtam. Csak feküdtem ott, és úgy reszkettem, mintha görcsök rángatnák a testemet. Végül sikerült feltápászkodnom, bevánszorogtam a házba. Lezuhanyoztam, felöltöztem, és felmentem a stúdióba. Festeni kezdtem.

Egység II (2005 körül)

Vanessa Chapman

Kerámia, urushi lakk, aranyfólia, aranyszál, párosujjú patás bordacsontja, fa és üveg

A Fairburn Alapítvány gyűjteményéből

Chapman mindössze hét szobrának egyikeként az Egység II című térbeli alkotás egyszerűsége megtévesztő, kerámiából és talált tárgyakból, drótszálakra függesztve sajátos elrendezésben egy üvegdobozban.

A tárgyak efféle megjelenítésével Chapman a befogadás és kizárás problematikáját boncolgatja, hogy mi az, amit elrejtünk, és mit mutatunk meg, miben vagyunk nagyvonalúak, és mit tartunk meg csakis magunknak, hogy mit hozunk létre, és mit hagyunk magunk után.

Feladó: bjefferies@gmail.com

Címzett: info@tatemodern.co.uk

Tárgy: Chapman – Szobrok és természet című kiállítás

Tisztelt Hölgyem/Uram!

Rendkívüli élményben volt részem hétvégi látogatásom alkalmával a Tate Modernben, különösen a Szobrok és természet tárlat ragadott meg, ahol néhány igazán csodás alkotást is megtekinthettem. Felfigyeltem azonban egy apró tévedésre Vanessa Chapman egyik szobrának (Egység II, 2005) tárgyfeliratán, amelyen a felhasznált anyagok között párosujjú patás bordacsontja is szerepel. Sokéves tapasztalattal rendelkező törvényszéki antropológusként teljes bizonyossággal állíthatom, hogy a műalkotásban látható bordacsont nem párosujjú patástól, hanem embertől származik.

Feltételezem, hogy maga Ms. Chapman tévedhetett, hiszen avatatlan szem számára aligha látható a különbség egy szarvas bordacsontja és egy emberi csont között.

Úgy vélem, tartoztam ezt a tudomásukra hozni.

Őszinte tisztelettel,

Benjamin Jeffries

1

Egy káprázatos októberi reggel gyötrő hidegében James Becker a gyaloghídon áll csípőjével a korlátnak támaszkodva, és cigarettát sodor. Alatta lassan és feketén hömpölyög a patak, a víz már majdnem fagyott, úgy csordogál, mint rozsdabarna köveken a melasz. Tizenkét perces napi gyalogútjának felénél jár, szállása, vagyis a vadőrlak és a munkahelye, a Fairburn House között. Ha megáll egy cigire, akkor tizenöt perc.

Ahogy felhajtott gallérja mögül hátrapillant, külső szemlélő titokzatosnak vélhetné, pedig ittlétében nincs semmi különös. Idetartozik. Bár ez egészen meglepő, még ő maga is nehezen hiszi. Miként lehetséges, hogy ő – egy bolti pénztároslány apátlan-törvénytelen fia, aki állami iskolákba járt olcsó zakókban – most itt él és dolgozik, a sok kékvérű között?! Nem illik ide. Pedig valahogyan mégis idekerült, köszönhetően a szorgalmának, vakszerencséjének és egy elenyésző mértékű árulásnak.

Rágyújt, és még egyszer hátrales a válla felett, a házikót nézi, a konyhaablakból áradó fényt, amely aranyba áztatja a bükksövényt. Senki sem látja – Helena egyébként se kelt még fel, térdei között ott a párna –, senki sem tudja, hogy épp megszegi fogadalmát. Ha nem is szokott még le teljesen, már sokkal kevesebbet szív, mindössze három szálat naponta, és mire befagy a patak, úgy véli, teljesen leteszi.

A korlátnak dőlve nagyot szippant a cigarettából, és a hegyeket nézi északon, a csúcsokon már fehérlik a hó. Valahol a távolban sziréna sír, majd a kék villódzást is megpillantja az úton, mentő lehet, vagy rendőrautó. A nikotintól a fejébe áramlik a vér, egészen beleszédül; a gyomrát enyhén, de érezhetően összerántja a félelem. Gyorsan szívja el, mintha attól kevésbé ártana, a csikket pedig átpöcköli a korlát fölött a vízbe. Továbbmegy a hídon, és a fagyott gyepet ropogtatva átvág a házhoz.

Ahogy benyit az irodájába, megcsörren a vonalas készülék.

– Halló – ékeli a kagylót az álla alá, elindítja a számítógépét, oldalra fordul, átnyúl a kisasztalon álló kávéfőzőhöz, és azt is bekapcsolja.

A telefonban csend, majd tiszta, kimért hang:

– Jó reggelt! James Beckerrel beszélek?

– Igen. – Bepötyögi a jelszavát, és kibújik kabátjából.

– Remek. – Újabb csend. – Goodwin vagyok, a Tate Modernből.

A kagyló kicsúszik az álla alól, estében elkapja, és a füléhez szorítja.

– Elnézést, milyen nevet mondott?

A vonal másik végén a férfi hangosan kifújja a levegőt.

– Will Goodwin – artikulálja túl metszetten tiszta magánhangzóit. – A londoni Tate Modernből. Azért telefonálok, mert probléma adódott a Fairburn gyűjteményének részét képező egyik kiállítási darabbal.

Becker kihúzza magát, megmarkolja a telefonkagylót.

– Ó, Jézusom, csak nem esett kár benne?

– Nem, Mr. Becker – feleli tartózkodóan Goodwin. – Rendkívül elővigyázatosan bánunk a Fairburntől kölcsönzött mindhárom alkotással. Ugyanakkor kénytelenek voltunk kiemelni a kiállítás tárgyai közül az egyik szobrot. Az Egység II-t.

– Ezt hogy érti? – ül le Becker a homlokát ráncolva.

– Egy köztiszteletben álló törvényszéki antropológus a hétvégén ellátogatott a kiállításra, és e-mailben tájékoztatott bennünket, hogy az Egység II-ben egy emberi csont látható.

Becker kitörő hahotájára mélységes csend a válasz.

– Elragadtattam magamat – mondja még mindig kuncogva Becker –, csak annyira…

– Helyénvalóbb lenne elnézést kérnie – feleli indulatosan Goodwin –, ugyanis attól tartok, nem osztom a jókedvét. A maga szakmaiatlan kurátori ténykedésének eredményként váratlanul abba a kínos helyzetbe keveredtünk, a világjárványt követően és egyben az én igazgatói kinevezésem első kiállítása apropóján, hogy tudtunkon kívül emberi maradványokat teszünk közszemlére. Fel tudja mérni, milyen károkat okozhat ez intézményünknek? Az ilyen ügyek miatt törlik az embert a kultúrából.

Miután végre leteszik, Becker a monitorra mered, és várja, hogy megérkezzen az e-mail, amelyet az igazgató továbbított neki. Nyilvánvalóan badarság a reklamáció – már ha lehet így nevezni. Talán vicc? Vagy egyszerű tévedés?

A mail megjelenik a bejövő üzenetek élén, Becker rákattint. Kétszer is elolvassa, rákeres a küldőre (az egyik neves brit egyetem rangos tudósa, elég furcsa volna, ha ilyen ugratásokra vetemedne), és megnyitja az ArtPrót, a Fairburn katalógusszofverét, hogy rákeressen a szóban forgó alkotásra. Meg is van. Egység II, 2005 körül, Vanessa Chapman. A bejegyzés mellett lévő színes tárgyfotót maga Becker készítette. Kerámia, fa- és csontdarabok lebegnek drótra függesztve egy üvegdobozkában, amely szintén Chapman keze munkája. A kerámia és a csont mintha két ikerdarab lenne: tisztafehér, törékeny kis pálcák, a középpontjukon átütve, lakkal és aranyfóliával összedolgozva.

Amikor először látta, biztosra vette, hogy valami tévedés lesz. Egy szobor? Vanessa Chapman nem szobrász volt, hanem festő és keramikus. De tévedés kizárva: különös és szépségesen kifinomult rejtély, a tökéletes talány. Nem mellékeltek hozzá semmi magyarázatot, csupán Chapman kurta sorait a jegyzetfüzetéből, ahol beszámol a kihívásról, melyet a műalkotás bőrének, az alkatrészeket magába záró üvegdoboznak a létrehozása jelentett. Minden kétséget kizáróan az ő tárgya volt, és most már Becker gondja. Neki kell utánajárnia, katalogizálnia, leírnia és kiállítania, megismertetni a világgal. Rövid időre itt, a Fairburn House-ban állították ki, majd a világ nagyobb városaiban, Berlinben, Párizsban és most Londonban sok ezren – sok tízezren! – megnézhették már.

Még hogy emberi csont! Abszurdum. Eltolja a székét az asztaltól, feláll, és az ablak felé fordul.

Az irodája az épület látogatható szárnyában található, a keleti belső udvarra néz. A hibátlan, posztónak is beillő zöld gyep közepén egy Hepworth-bronzszobor áll, a reggeli fény megcsillan domborulatain, a szívüreg bemélyedő vájatának falai zölden ragyognak. Ezen a lyukon keresztül pillantja meg a gyepen átsiető, épp telefonáló Sebastiant.

Sebastian Lennox Fairburn örököse, az anyja halála után övé lesz a nagyház, a vadőrlak, ahol Becker lakik, a belső udvar és a Hepworth meg az egész birtok. Már most ő az alapítvány igazgatója, vagyis nemcsak a háziura Beckernek, hanem a főnöke is.

(Valamint a barátja. Azt se felejtsük el.)

Becker figyeli, ahogy Sebastian megkerüli a szobrot, a mosolya túlságosan is széles, nevetését még itt is hallani. Becker félrefordul, Sebastian érzékeli a mozgást – hunyorogva emeli fel üdvözlésképpen szabad kezét, ujjait széttárva mutatja, hogy öt. Öt perc. Becker ellép az ablaktól, és visszaül az asztalhoz.

Tíz vagy tizenöt perccel később hallja meg a folyosón főnöke lépteit, aki egy pillanatra rá beront az irodába, akár egy emberi golden retriever.

– Nem fogod elhinni, kivel beszéltem az előbb – sodorja ki szeméből szőke fürtjeit.

– Csak nem Will Goodwinnel?

– Istenemre, de – rogy le nevetve Sebastian az iroda sarkában álló karosszékbe. – Azon problémázott, hogy törölni fogják a kultúrából. Ezek szerint téged is hívott már?

Becker biccent.

– Kiemelik a darabot a tárlatból – mondja. – Egészen… túlreagálják.

– Gondolod?

– Hát persze – tárja szét két tenyerét Becker –, mi más lenne? Az ég tudja, hányan látták már azt a művet, köztük szakértők is jó páran. Ha tényleg emberi csont lenne, az másnak is feltűnt volna.

Sebastian bólint, a szája legörbül.

– Most csalódtál? – kérdi hitetlenkedve Becker.

– Talán elkerülte a figyelmedet, Beck – vonja meg a vállát –, de nem lehet azt állítani, hogy a nagyérdemű brit publikum ostromolná intézményünket az újranyitás óta… és úgy véltem, egy kis rejtély, hogy ne mondjam, a botrány szele talán…

– Botrány szele? Remekül hangzik.

A két férfi egyszerre fordul az ajtó irányába, ahol Helena áll. Tetőtől talpig fekete kasmírban, a bordázott szövet ráfeszül kerekedő pocakjára. Gesztenyebarna tincsei kiszabadultak lófarkából, élénk arcpirosítót visel. Kissé liheg.

– Hels! – pattan fel Sebastian, megöleli és gyöngéden megpuszilja. – Csak úgy ragyogsz! Gyalog jöttél? Gyere, ülj le.

Helena hagyja, hogy a karosszékhez vezesse, ahol az előbb még ő ült.

– Kedvem támadt sétálni egyet – mosolyog az őt kérdőn fürkésző Beckerre –, mert annyira csodás az idő, hogy legszívesebben lovagolni mennék, de – legyint, mielőtt Becker tiltakozhatna –, azt nyilvánvalóan nem teszem. Meséljetek inkább, mi ez a botrány?

Figyelmesen hallgatja Becker beszámolóját, és csak a csattanó után szól közbe.

– Hiszen kiállították a Berlinische Galerie-ben! Meg a Musée d’Art Moderne-ben, Párizsban, a Huszonegy kiállításon.

– Én is pont ugyanezt mondtam – bólint Becker.

– És akkor… most mi lesz?

Sebastian Becker asztalának szélére ül.

– Gőzöm sincs. Őszintén szólva nem egészen értem, mit kell ezen annyira kiakadni. Tegyük fel, hogy tényleg emberi csont. Nyilván nem sírokat fosztogatott a nő. Valóban annyira fontos lenne ez?

– Emberi maradványokat nem lehet csak úgy kiállítani, Seb – harapdálja a száját Becker.

– Tele van velük a British Museum!

– Jó, persze – mosolyodik el Becker –, de az teljesen más.

– Nos, Goodwin is ugyanígy vélekedik – fordul felé összevont szemöldökkel Sebastian –, be is rondított a nadrágjába. El akarja küldeni valami privát laborba analízisre, tudod…

– Teljességgel kizárt – ugrik fel a székéből Becker olyan lendülettel, hogy meglöki az íróasztalt, és a kávéja kilöttyen a finom, zöld bőrborításra. Sebastian és Helena nézi, ahogy egy marék zsebkendővel vadul itatgatja a folyadékot. – Ahhoz, hogy a csontot megvizsgálják, fel kell törni az üvegdobozt, ami a műalkotás része. Chapman maga készítette. Ha összetörik az üveg, azzal… egyrészt a biztosítás onnantól nem érvényes, de ez a legkevesebb, mert tönkretesszük az alkotást. Nem küldhetik valami laborba, ahol nem tudnak a műről semmit, és fogalmuk sincs ezekről a dolgokról.

– Oké – vonja meg a vállát Sebastian elegánsan –, akkor nem. Hanem mi legyen?

– Felkérhetnénk valaki mást, egy másik szakértőt, sőt, többet is, hogy véleményezzék. Nézzék meg az üvegen keresztül. És addig is tárgyaljunk a biztosítóval, mondjuk el, mi a helyzet, és vázoljuk, hogy esetleg kénytelenek leszünk… – nem akaródzik neki kimondani az analizálni szót, azt elfogadhatatlannak tartja –, valamikor alaposabban is megvizsgáltatni.

– És addig is – teszi keresztbe a lábát, és bontja szét újra Helena –, beszélhetnél Grace Haswell-lel.

– Nem – vágja rá Becker, hogy elnyomja saját izgatottságát. – Azt nem lehet. Nem akarlak itt hagyni…

– Legyengült állapotomban? – nevet nagyot Helena. – Ugyan már, Beck, a járvány alatt, a lezáráskor folyton arról beszéltél, mennyire szeretnél Erisre menni. Most itt az alkalom. Megvan a tökéletes indokod rá.

– Mondjuk – feleli óvatosan Becker –, ha korán elindulok, villámgyorsan odaérek, másnap már jöhetek is vissza…

Sebastianra pillant, de az csak a vállát vonogatja.

– Ahogy gondolod. Ha szerinted attól jobb lesz, akkor menj. Bár nem látom, miben segíthetne az Eris-szigeti gonosz boszorkány. Hacsak szerinted nem tud valamit. Lehet, hogy az a csont a mézeskalács házába csalogatott gyerekek maradványa – nevet nagyot a saját poénján. Helena Beckerre kacsint. Idióta. – De nem, tényleg jó ötlet. És akár két legyet is üthetnél egy csapásra: tisztázod ezt a csontügyet, és személyesen közlöd vele, hogy nagyon unjuk már ezt a végtelen totojázást. Adja át végre Chapman papírjait, mindent, ami jogilag minket illet. Arra is emlékeztetheted, hogy a végrendelet művészeti részének értelmében valamennyi műalkotás Fairburnre szállt, tehát nem mazsolázgathat, hogy ő mit óhajt nekünk átengedni, és mit nem…

– Gyakorlatilag megteheti – szakítja félbe Becker –, mert ő a végrendelet végrehajtója.

– Ne kezdj itt okoskodni, baszki – illan el Sebastian minden könnyedsége, mint köpet a forró platnin. Becker igyekszik nem összerezzenni. Helena lesüti a szemét a szőnyegre. – Nem adja át a dolgokat. Dokumentumokat, leveleket, és nyilván műalkotásokat sem. Pedig az mind a miénk. Az összes. Minden vászon, minden skicc, minden köcsög, amit a korongról levett, minden rohadt kavics, amit a parton felszedett, és csak így belefoglalta bármibe. A miénk. Minden, aminek köze van a művészeti hagyatékhoz, az a miénk.

Becker a nyelvébe harap. Majd’ megvész, hogy végre megkaparintsa Chapman irományait; a műalkotások jó részével együtt néhány jegyzetfüzet már eljutott Fairburnbe, de az anyagok nagy többségét még senki sem láthatta. Pedig az interjúkból tudja, hogy Chapman naplót vezetett az alkotási folyamatokról, más művészekkel is levelezett – és amikor, ha végre eljön az a nap, megkapják ezeket az iratokat, ő, Becker lesz az első, aki elolvashatja őket. És akkor ő alakíthatja a világ Vanessa Chapman művészetéről alkotott képét, befolyásolhatja egész munkásságának értékelését. Már a gondolatba is beleszédül.

Ugyanakkor természeténél fogva óvatos. És kedves is. Ha van arra mód, hogy erőszakoskodás nélkül hozzáférhessen azokhoz a papírokhoz, ő szívesebben elkerülné a konfliktust a végrendelet végrehajtójával, aki egyébként Chapman legdrágább barátja volt.

– Nem okoskodom – jegyzi meg mellékesen. – Te is pontosan tudod, hogy egyelőre nincs élesen elválasztva egymástól a művészeti hagyaték a hagyaték egészétől, senki sem…

– Srácok – áll fel Helena oda se figyelve Sebastian segítő gesztusára –, ez mind szép és jó, de szerintem a lényeg elkerüli a figyelmeteket. Tegyük fel, hogy minden kétséget kizáróan bebizonyosodik, hogy az a csont embertől származik. Akkor mi lesz? Akkor hogy játsszátok le a dolgot?

– Játsszuk le? – kérdez vissza Becker.

– Ezzel Fairburn címlapokra kerülhet, bejuthat a nagy csatornákhoz, a The One Show-ba…

Sebastian szeme felcsillan, de Becker kétkedőbb.

– Szerintem ennyire azért nem nagy durranás, Hels – feleli. – Persze, különleges lenne, egy kis feltűnés, de…

– Beck – mosolyog rá a fejét csóválva Helena. – Most komolyan, édesem. Tényleg azt hiszed, a sajtó nem ugrana a hírre, hogy a néhai nagyszerű, rejtélyes és a világtól elvonultan alkotó Vanessa Chapman egyik szobrában emberi csont található? Annak a Vanessa Chapmannek a szobrában, akinek híresen csapodár férje húsz évvel ezelőtt eltűnt? És akinek azóta sem találták meg a holttestét?

2

Van, hogy ránéz a feleségére, és a szíve alig fér a mellkasába, úgy zubog benne a vér, hogy már fáj. Amit csak az élettől kívánhat, megkapta, és ez Beckert halálra rémiszti, mert egyben azt jelenti (nyilvánvalóan azt kell jelentenie), hogy egyszer mindent elveszíthet. Ezért szorong annyit mostanában, ezért olyan feszült. Pontosan tudja, hogy túl nagy szerencse érte eddig. Nem is érdemli meg.

Helena épp csak elhalad a bronzszobor mellett, amikor hirtelen megtorpan, a fejét balra fordítja, a kezét a homlokához emeli, hogy árnyékolja a szemét a napfénytől. Észrevett valamit. Ebbe a csendéletbe vágtázik bele két vörösbarna-fehér pointer, Lady Emmeline Lennox érkezésének előhírnökei. A hölgy határozott, gyors léptekkel érkezik, ősz hajsisakjának platinaszínezetet ad a nap. Helena felé fordult, így oldalról Becker a felesége pocakja dombját Emmeline látványos anyóspúpja ellenpárjának érzékeli.

Nem hallja, miről beszélnek, és ebből a távolságból az arckifejezésüket sem látja tisztán, de félreérthetetlen az az erőszakos indulat, amellyel Emmeline elkapja Helena csuklóját, és természetellenesen közel rántja magához. Becker hangosan megkopogtatja az ablakot, mire mindkét nő felé kapja a fejét. Helena bizonytalanul emeli a magasba a szabad kezét. Emmeline elengedi a másik csuklóját, és elfordul.

– Gonosz banya – motyogja maga elé. Aztán gyorsan hátrapillant, nem hallotta-e meg valaki. Nem titok, hogy Sebastian anyjával nem rajonganak egymásért, mégsem lenne szerencsés, ha mások előtt rondán beszélne róla. Megfordul a fejében, hogy Helena után szalad, hogy mi történt, minden rendben-e, de tisztában van vele, hogy a felesége nem örülne neki. Rosszul tűri, ha felhajtást csapnak körülötte. Egyébként meg ismét csörög a telefonja.

Míg a futárt hallgatja a szállítmány részleteiről – Sebastian két műtárgyat is beszerzett anélkül, hogy neki egyetlen szóval említette volna –, Becker a neten rákeres Vanessa Chapman férjére, Julian Chapmanre; nem először.

Jó ideje nem akadt már senkinek se mondandója róla. A legutolsó valamirevaló írás 2009-ben jelent meg a Tatlerben, egy beszélgetés a húgával, Isobellel, a „helyezzük vissza Juliant a köztudatba” szellemiségében, elég álságosan, tekintve hogy – ez nem kerüli el Becker figyelmét – a cikk tetemes részét Isobel belsőépítész-vállalkozásának beharangozása teszi ki. Bár az első néhány bekezdésben valóban jócskán esik szó Julianről.

Ha az ember kiejti a száján Julian Chapman nevét, gyakran és hamar előkerül az ördög. Ördögien sármos volt, mindenben ördöge volt, eladta a lelkét az ördögnek. Isobel nevetve fogadja a felvetésemet.

– Többé-kevésbé így is volt – mondja. – Piszok alak tudott lenni, az egyszer biztos – teszi hozzá, és hallgat egy sort. – De szerethető ördög volt, mindenki imádta.

Cotswoldsben, Birch eredeti állapotába tökéletesen visszaállított, cölöpökre emelt házában, a hangversenyzongorán bekeretezett fényképek adják meg a nappali otthonosságát, többön is viszontláthatjuk az imádott nagytestvért: az egyiken kajakban a cornwalli partoknál, a másikon a Royal Ascoton szívdöglesztő eleganciával, egy harmadikon cserzett bőrrel, nevetve, lóháton a dicsőséges naplementében a szavannán.

Az Kenyában készült, világosít fel Isobel.

– Julian imádta Afrikát. Vadabbik énje kívánkozott oda. Celiával (Gray, a szeretője) tervezgették, hogy odaköltöznek, már telket is kinéztek maguknak, építkezni akartak. Nagyon lelkesek voltak – törli ki a könnyet a szeméből Birch. – És egy év sem telt el, meghaltak mind a ketten.

Gray autóbalesetben 2001 szilveszteréjjelén Franciaországban. Chapman fél évre rá Eris szigetére utazott a feleségéhez, a festőművész Vanessa Chapmanhez, akivel már régóta külön éltek. Nem tért vissza. Sem őt, sem piros Duetto Spider 1600-asát nem találták meg a mai napig sem.

Hét év telt el a végzetes utazás óta, elegendő, hogy Juliant holttá nyilváníthassák. Isobel azonban nem adta fel a reményt.

– Ma is gyakran jelzik nekem emberek, hogy itt vagy ott látták őt; bejártam a fél világot a különböző nyomok után, elmentem Franciaországba, Bulgáriába, Dél-Afrikába és Argentínába – meséli, majd mélységes szomorúsággal rázza meg a fejét. – Tudom, hogy nagyon kicsi az esély rá. Szeretett bennünket, és bár néha nagyon komisz tudott lenni, kegyetlen soha nem volt. A reményt azonban képtelen lennék feladni. Amíg nincs meg a test, amit eltemethetnék, nem fogom.

Amikor arról kérdezem, szerinte mi történhetett, elsötétül az arca.

– Biztosat nem tudunk az utolsó lépéseiről. Vanessa azt állítja, hogy amikor Julian odautazott, ő nem tartózkodott a szigeten. Mondja ő.

Mondja ő? Isobel a fejét ingatja.

– Erről többet nem beszélhetek. Csak azt tudom, hogy a Julian eltűnése utáni hetekben Vanessa nem keresett sem engem, sem a családunkat, nem érdeklődött a hogylétünk felől.

Amikor felvetem, hogy talán Vanessa maga is gyászolt, és nem tért még magához a csapásból, elhúzza a száját.

– Ő soha nem volt érzelmes típus. Nem tudhatom, mit érzett, bár meglepne, ha gyászolt volna. Sokkal valószínűbbnek tartom, hogy leginkább megkönnyebbült, amiért megszabadult tőle.

A következő bekezdésekben az újságíró több barátot is megszólaltat a Chapman házaspárról. A meg nem nevezett források emlegetik a férj fekete humorát, vonzerejét, életörömét. Sztorizgatnak spanyolországi bikafuttatásokról, a Ben Nevis megmászásáról, arról, ahogy egy májusi reggelen leugrott a Magdalen hídról. Vanessa csak háttérzörej: ő a szépséges feleség. Tehetséges, komoly és sokra hivatott.

Amikor az újságíró felhozza Julian anyagi gondjait és (számos) félrelépését, a húga csak legyint.

– Említettem, hogy komisz is tudott lenni, igaz? Az fix, hogy nem volt tökéletes. Nem létezett nála szabadabb szellem. Szórakoztató volt, és botrányos, viszont egy percig nem lehetett mellette unatkozni. Juliant mindenki szerette. Mindenki a közelében akart lenni.

Egy pillanatra elhallgat, majd elmosolyodik, könnyek szöknek nagy, barna szemébe.

– Bocsánat, ez így nem teljesen igaz, mert nem mindenki. Az a nő nem.

Vanessa Chapman naplója

(dátum nélkül)

Zavar a fekete festményem. Tegnap rájöttem, hogy képtelen vagyok dolgozni, ha ott áll velem szemben a stúdió falának támasztva. Fogtam, és levittem a paplyukba, de még így is éreztem a jelenlétét, ezért elmentem otthonról, hogy elszabaduljak a közeléből, viszont még az sem volt elég, ezért eljöttem a szigetről.

Átkocsikáztam a szárazföldre, és a parkolóból, a telefonfülkéből felhívtam Juliant (a házban már megint nincs vonal, és mindig elfelejtek szerelőt hívni). Megmondtam neki, hogy ne jöjjön. Megmondtam neki, hogy nem akarom, hogy itt legyen.

Utána elmentem a falu másik végébe, a kocsmába. Egyedül üldögéltem a sarokban. Úgy tíz perce lehettem ott, amikor egy férfi mellém telepedett beszélgetni – amerikai volt, valami sírokat keresett. A származásáról magyarázott. Meg akart hívni egy italra; tudtam, hogy ha elfogadom, lemaradok az apályról. Azt mondtam neki, tanítónő vagyok Edinburghből, és összekaptam a férjemmel.

A szex nem volt extra, de jólesett.

Megrészegít ez a szabadság,

eszem, amikor tetszik,

dolgozom, amikor tetszik,

jövök és megyek, ahogy tetszik.

Csak a dagály az úr felettem.

3

Az árapály mozgatja a vérét, az éjszaka közepén is felriasztja. Amióta az Eris-szigeten él – vagyis több mint húsz éve –, Grace átvette a tenger mozgását, apály-dagályos lett. Holdkóros. Szó szerint. Akit a hold irányít. Apálykor már egyáltalán nem tud aludni, csak amikor a tenger elválasztja őt a szárazföldtől.

Olyankor, amikor biztos benne, hogy senki sem ronthat rá észrevétlenül.

Az Eris-sziget nem igazi sziget. Grace-hez hasonlóan Erist is az apály és a dagály határozza meg. Egy majdnem sziget, amit úgy másfél kilométer hosszú, keskeny földnyelv tapaszt a szárazföldhöz. Napi tizenkét órán át, pontosabban kétszer hatban, gyalog és járművel is bejutni. De amikor megérkezik a dagály, Eris megközelíthetetlenné válik. Ha, mint ma is, reggel fél hétkor a legalacsonyabb a vízállás, az átjáró hajnali fél négy és délelőtt fél tíz között használható.

Így hát Grace az éjszaka kellős közepén felébred.

Tüzet rak a konyhában a sparheltben, és felteszi a platnira a kávét. Kását főz, finoman kavargatja a zabot a lábasban, tesz hozzá egy csipetnyi sót, a végén nagy kortynyi tejszínt löttyint bele. A konyhaablaknál reggelizik: látni nem látja a tengert, de hallja – nyughatatlan szörnyeteg gyanánt vájja bele karmait a homokba, ahogy lassan visszahúzódik a partról.

Utána a konyhaasztalhoz ül a laptopjával. A gyomrában rémület rebben, ahogy újraolvassa a tegnap délután kapott e-mailt; a szorongás markolása, mint ami vasárnap délutánonként fogta el, hogy talán elfelejtette valamelyik házi feladatot. Öt éve elment már Vanessa, öt hosszú éve, és még mindig nem rendeződtek az ügyei, Grace-t még mindig folyamatosan zaklatják levélben és e-mailben férfiak, akikkel soha nem is találkozott. Ő maga tehet róla, de ettől még nem lesz jobb. Sőt, inkább rosszabb. Öt év. Ötévnyi gyász és munka. Halogatás. Bujkálás. Hirtelen felpattan, a szék lába fájdalmasan hangosan karcolja a padlóburkolatot. Úgy fest, nem bujkálhat tovább.

Később, miután lezuhanyozott és meleg ruhát húzott, visszamegy a konyhába a szemüvegéért. Még mindig alig hajnalodik, betonszínű ég zuhan a szárazföld felett a hegyekre. Kisüvegbe tölti a megmaradt kávét, fogja a laptopját, leveszi a folyosón a fogasról a stúdió kulcsát, és mielőtt zsebre vágná, kicsit méregeti a súlyát a tenyerében.

Kilép a bejárati ajtón, és behúzza maga mögött, mélyen beszívja a hideg, sós levegőt, jobbra pillant, ahol a sziget az öbölbe vész. A kikötőbeli kis házban ég a villany. Marguerite is fent van. Egy másik holdkóros.

Grace balra indul, a tengertől távolodva, fel a stúdióhoz vezető ösvényen, amelyen, ha továbbhalad, eljut az Eris-sziklához, azon túl pedig az Ír-tengerhez.

A domb oldalában félúton megáll, elbizonytalanodik. Ötven méternél nem lehet sokkal messzebb a stúdió ajtaja a háztól, mégis kilométereknek tetszik; több mint egy éve nem nyitotta már ki azt az ajtót. Kifogást talált bőven – ott volt a munka, a fáradtság, az összetört szíve –, hogy halogassa a szembenézést. Csakhogy az e-mailek, levelek, telefonhívások és fenyegetőzések nem fogynak. Szembe kell végre néznie vele, mert mi volna a másik lehetőség? Átadni valakinek a kulcsot, amit a zsebében rejteget, és elfelejteni? Hagyni, hogy valami idegen kotorásszon Vanessa papírjai között, egy kívülálló döntse el, életük mely része maradhat meg csakis maguknak, és mit kell a nagyvilág elé tárni?

Nagy levegőt vesz.

Indul tovább felfelé.

A kulcs meglepően könnyen jár, a súlyos fémajtó nyögve fordul be, hideg agyag- és por-, festék- és terpentinszagot enged az orrába. Megáll a küszöbön, tekintete a fazekaskorong előtt álló háromlábú székre szegeződik. Egy pillanatig képtelen megmozdulni, megrohanják az emlékek: Vanessa ott ül előtte, lába a hajtókeréken, nem törődik a széllel és az idővel, nem törődik ővele, nem törődik semmivel a világon, csakis a keze alatt alakuló agyaggal.

Grace pislogva hessenti el Vanessa emlékét, és már elébe tárul a stúdió többi részlete is: a dobozokkal megpakolt munkapad az ablaknál, a helyiség végében az égetőkemence, középen a bakasztal, vastagon porral borítva, papírokkal, jegyzetfüzetekkel és további dobozokkal tele. Hátul, a polcokon edények, megkeményedett ecsetek, festékkeverő kések, kiszáradt agyagdarabok, egy hibátlan rózsakvarc gömb, madárkoponyák, egy csüllőé meg egy pólingé a hosszú, görbe csőrével, mint azok a pestismaszkok. Van ott agyagvágó és drót, tűk és rozsdás fogók, egy faragókés és egy gyönyörű, bükknyelű kőfaragó-kalapácskészlet: a különböző méretű szerszámok matrjoskababák módjára sorakoznak egymás mellett.

A kalapácskészletet ajándékba kapta, fut át Grace agyán. Talán Douglastől vagy valamelyik másik férfitól. Vanessa ritkán használta. Hiába imádta elméletben a kőfaragást, minduntalan kiakadt a tevékenységtől. Túl kemény anyag, túl hangos, túl erőszakos. És a röpke hűtlenséget követően mindig visszatért imádott anyagaihoz: az agyaghoz és a festékhez.

A vásznai, edényei és vázái rég nincsenek már itt. Három éve, amikor végre lezárult a hagyatéki eljárás, Grace délre, Fairburnbe szállíttatta a műalkotásokat, Vanessa ezt az alapítványt jelölte meg a végrendeletében művészi hagyatéka kedvezményezettjeként.

Végrendeletének végrehajtója és egyetlen másik örököse volt Grace, és mielőtt még átadta volna a papírokat és a levelezést, eltökélte, mindent átnéz, és ő maga dönti el, mi tartozik a művészeti hagyatékhoz. De túl soknak bizonyult az anyag, és a fairburniek türelmetlenkedtek, mindent egyszerre akartak, követelőztek. Grace megmakacsolta magát. A viszony hamar elmérgesedett. Felmerült, hogy talán nem alkalmas a feladatra. Megindult a vádaskodás, hogy bizonyos daraboknak nyoma veszett, Grace szándékosan nem ad át mindent, és Vanessa végakarata ellenében cselekszik. Minden rendelkezésére álló fegyvert bevetett: nem állt szóba senkivel, nem vette fel a telefont, nem válaszolt az e-mailekre. És egy időre csend lett.

De ez sem tartott örökké, újra zaj támadt: múlt hónapban két levelet is kapott ügyvédektől, az egyikben Vanessa iratainak teljes listáját követelték, a másikban a kerámiái jegyzékét. Tegnap pedig egy e-mail jött. Ez azonban nem az ügyvédektől, hanem a Fairburn kurátorától, Mr. Beckertől. Grace már rutinból törölte a témában érkezett maileket, de ez valahogy más volt, a hangneme messzemenően eltért a jogi kötözködéstől, amit azoktól megszokott. Egy fontos kérdést szeretnék önnel megbeszélni, írta Mr. Becker. Kérem, vegye fel velem a kapcsolatot – volt a hangvételben valami kérlelő, szinte megható.

És tessék, most itt van, a stúdióban. Még egyszer körbejárja a helyiséget; ujjait végighúzza az asztalra rakódott porban, felvesz egy éles modellezőpengét, fél kezével latolgatja a legnagyobb kőfaragó kalapács súlyát, a másikban a pehelykönnyű csüllőkoponyát.

Felkapja a legközelebbi dobozt, és visszaindul a házhoz.

Vanessa Chapman naplója

Tikkasztó hőség.

A kiállítás Whitewallban – üzleti szempontból elképesztő sikerrel – szombaton zárt, minden kiállított darab elkelt. Egy sor a Modern Painting Mi ma a menő? rovatából: „Chapmannek épp sikerül megmaradnia a közhely jó oldalán.”

Úgy fest, szépséget teremtek, tartalmat nem.

Zárás után elmentünk Izzyhez, elméletileg vacsorázni, de étel nem került az asztalra. Voltak viszont rémes emberek – unalmas oxfordi fráterek, tömve pénzzel, akiket csakis ez érdekel, és lenéznek, amiért engem nem –, folyamatosan a nyaralásról meg az ingatlanárakról locsogtak. Egy város energiaigényét fedezni tudnám azzal, amit ilyenkor a színleléssel elfecsérlek.

Julian közben végig engem bámult, mosolygott, és azt hajtogatta, hogy mennyire büszke rám. Gondolatban már el is költötte a bevételt.

4

Becker a kocsiban rádiót hallgat; egy beszélgetést Daphne du Maurier-ről. Hárman ülnek a stúdióban, a műsorvezető és két beszélgetőtársa, egy nő és egy férfi, egy ragyogó új életrajzot mutatnak be, amelyben az író a művész és az apja közötti illetlen viszonyra célozgat.

A nő bántalmazó kapcsolatnak nevezi.

A férfi vérfertőzőnek, mert nem tudhatjuk biztosan, kényszer is jellemezte-e.

Állítólag még azelőtt történt, hogy du Maurier betöltötte volna a tizenhatodik életévét, kardoskodik a nő, tehát mindenképpen bántalmazásnak minősül. Egy gyerek esetében nem beszélhetünk beleegyezésről.

Valóban, feleli erre a műsorvezető, majd gyorsan átevezne biztonságosabb vizekre, és felveti, mi lehet annak az oka, hogy az embereket annyira izgatja a művészek magánélete. Valamiért mindenki készpénznek veszi, hogy egy író a megélt tapasztalatokból építi fel a műveit, vagyis akkor bizonyára itt is arra akarunk kilyukadni, hogy valamiképpen a du Maurier és az apja közötti kapcsolat formálta a szerző regényeit, köztük is leginkább a Rebeccát.

Ez különösen a női írókra jellemző, közli a nő. Úgy tűnik, a kritikusok képtelenek elhinni, hogy egy nő is ki tud találni dolgokat, nem csak…

Ugyan már, Marjorie, veti közbe a férfi. Nem minden a szexizmusról szól.

Minden nem. Nem is állítottam ilyet, és ha hagynád, hogy végigmondjam, amit elkezdtem, akkor…

Becker kikapcsolja a rádiót.

Egy ideje már emelkedik az út, és most felér a hágóhoz. Befordul az utolsó kanyarba, és kiterül előtte a zöldes, bronzos-rezes árnyalatokkal megfestett, meredek domboldal. A bal oldalon belezuhan a páfrányok között acélosan átvillódzó hullámokba. Jobb oldalon vadkerítés, három cölöpön is sorban varjak trónolnak feketén és fenyegetően figyelve.

Egy ilyen táj ihlethette A madarakat, gondolja. Nem a filmet, amit az észak-kaliforniai fények és Tippi Hedren pompás szépsége átmelegít, hanem az eredeti du Maurier-történetet, amely kopár, és halálosan rémisztő és tragikus. Borzongás kúszik végig a hátán. Többször is kinyújtja, majd visszahajlítja ujjait, hogy ne szorítsa annyira a volánt.

Folyton az a jelenet jár az eszében, a belső udvarban Emmeline-nel. Helena nem volt hajlandó beszélni róla. Nem történt semmi, ennyit mondott, semmi. Pedig nem úgy nézett ki, felelte erre Becker, mire Helena megrázta a fejét, mosolygott, és azt válaszolta, hogy jó, persze, csak a szokásos.

– Felejtsd el – mondta. – Én már el is felejtettem. Öreg és gyászol, és egyáltalán nincs jól. Nem kell miatta aggódni.

És az az irodai beszélgetés se hagyja nyugodni, ahogy Sebastian legorombította: ne okoskodj. Sebastian! Az etoni, oxfordi, magániskolás bunkó beszél vele ilyen leereszkedően! A totálisan fogalmatlan Sebastian, egy szúnyog felfogóképességével, aki a Hirsteket és Banksyket hajtja, meg mindent, ami épp menő és drága. A magas és jóképű és gazdag Sebastian. Aki először megkapta Helenát.

Becker megveti magát, amiért ilyenek járnak a fejében, és csúnyákat beszél Sebastianról, még ha nem is mondja ki, csak gondolja. Sebastian jó volt hozzá, a körülmények között nagyon is jó.

Ideges, ennyi az egész; nem szereti egyedül hagyni Helenát. Nem mintha féltékeny lenne, vagy ne bízna benne. Csak szorong, nem tehet róla. Azóta szorong, hogy kiderült, Helena terhes, most pedig már a hetedik hónapban jár.

Nem segít, hogy a nő ilyen lefegyverzően nyugodt. Bort iszik (félig francia vagyok, tudod), és tízcentis sarkakon táncol a partikon; a minap vastag szelet kéksajtot vágott a sós kekszére, úgy kellett kicsavarnia a kezéből. Helena egy könyvet sem olvasott a gyermekvárásról és a terhességről, egy YouTube-videót sem nézett meg a szülésről. Nincs szülési terve.

Ezzel szemben ő már vagy hatszor megjárta kocsival az utat a házuktól a legközelebbi kórházig. Mindenféle útvonalat kipróbált, még a második legközelebbi kórháznak is utánanézett, ami plusz száz kilométerre van délnek. A biztonság kedvéért.

– Mégis milyen biztonság kedvéért? – kérdezte Helena, amikor elmondta neki. – Ha, mondjuk, ez a kórház zárva lenne?

Feszült, mert aggódik érte, ennyi. És mert nem tud aludni. Képtelen, mert Helena horkolni kezdett, és forrón izzik a teste. Ő meg csak fekszik mellette, viszket mindene, nem tehet ellene, epekedik és halálra rémült. És ha valami rosszul sül el? És ha Helena meggondolja magát? És ha rájön, hogy ez az egész egy szörnyű hiba volt?

És ha végül csak azt kapja majd, amit érdemel?

Vanessa Chapman naplója

Nem bírom már itt. Elvileg a Cotswolds vidék, de sehol a természet, mindenütt kertváros, tele a pénzemberek feleségeivel és a Range Rovereikkel. És a hőség is elviselhetetlen: a sövények haldokolnak, az ég hetek óta változatlanul fehéren izzik, a mezők kiégtek, a föld porzik, olyan száraz. Vízre, zöldre és kékre és lilára vágyom.

<

Egy hete nem írtam semmit. Most értem vissza Cornwallból. J.-t Oxfordshire-ben hagytam – egyébként is alig találkoztunk –, tíz napot töltöttem ott. Úsztam és dolgoztam, és beszélgettem és beszélgettem és beszélgettem. Frances hihetetlenül csodálatos kerámiaszobrokat csinál – mennyei kékekkel és lilákkal mázalt, rejtélyes és vészjósló tengeri lényeket.

<

Küszködöm, hogy festeni tudjak.

<

Sóvárgom a magányt, és közben annyira egyedül vagyok. Hogy van ez? Egyedül vagyok, ha magam vagyok, és még inkább egyedül, ha Julian is itt van. Soha nem beszélgetünk, csak veszekszünk és dugunk.

A legutolsó veszekedésünk: halál unalmas téma, hogy legyen a karácsony – én szeretnék visszamenni Cornwallba, ő azt hajtogatja, hogy a családdal kell lenni. Aztán meg, hogy szilveszterre menjünk Courchevelbe az Izzy-féle bandával. (És én itt kiszálltam, menjen, ha akar, de nélkülem.)

Próbálom befejezni végre a londoni Cube kiállításra az utolsó darabot, de az ég annyira színtelen, a fények laposak; úgy érzem, bezárnak az autók, az emberek és a sövények.

<

A Cube-ra nem adtam el semmit. Julian szerint csak az időmet pocsékolom.

Viszont! Az Art Review-ban van egy cikk, amiben azt írják rólam, hogy nem árt rám figyelni. „Minden, ami Britart, az biztos, hogy nem igaz Vanessa Chapmanre.” Vagyis? Ódivatú lennék? Tény, hogy engem nem izgatnak a bevetetlen ágyak. Ugyanakkor: „intenzív, megindító”.

Ez azért nem rossz, ugye?

Az év eleje óta nem festettem semmit, mondjuk, korongoztam kicsit – Oxfordban találtam egy stúdiót, ahol csinálhatom. Majdnem mindennap odamegyek, ha nem dolgozom, akkor is, mert bármi jobb, mint idehaza.

Nemsokára magam leszek: Julian Nairobiba indul a jövő héten Izzyvel valami „kalandos útra”, onnan mennek tovább Lamuba. Celia Gray bérel ott egy házat. Izzy szerint „csak egy kis fellángolás” az egész.

Nem tudom, izgat-e. Nem igaz, izgat. Van, hogy nagyon is izgat. Részben azt akarom, hogy menjen el végre, és ne is jöjjön vissza soha többé. Másrészt meg legszívesebben bezárnám egy szobába, és többé nem engedném ki onnan.

5

Avölgy aljában Becker jobbra fordul, északnyugati irányban halad a part felé. Még százra sem gyorsul, amikor elszáguld mellette egy sikító, kéken villogó mentőautó, és másfél kilométer után ott az útlezárás. Csúnya ügy, fintorog a fiatal rendőr, aki tájékoztatja. Motoros. Eltart még egy ideig. Jobban jár, ha a hosszabbik úton megy.

Becker visszafordul, száguld a völgyben, a szemét alig veszi le a műszerfal órájáról. Ha 10:45-ig nem ér Erisre, lemarad az apályról, és most 9:12 van, vagyis, várjunk csak, hogy is van? A GPS-t nyomkodja, újratervezés, újratervezés, csináld már, te átkozott hülye szar, a lába a gázpedálra nehezedik. A völgy tetején beveszi az utolsó, éles kanyart, érzi, hogy a kocsi fara megindul, csúszik. A fékre tapos, a gyomra összerándul, a szíve zakatol, ahogy az autó vadul átvágódik a dupla záróvonalon. Lelki szemei előtt látja Grant Wood festményét, Halál a hegygerincen, amikor a fekete szedán láthatóan összerándul rémületében, mert jön felé a piros kamion, látja maga előtt a saját hulláját, kilapítva a volán és az ülés között, elképzeli, hogy Helena beleszól a telefonba, amikor felhívják a hírrel, a hangja megremeg, majd elcsuklik.

Kóvályog a feje az adrenalinlökettől, visszavesz hetvenre, próbál a problémára fókuszálni, hátha attól megnyugszik. Meg kell ragadnia a kínálkozó lehetőséget, jól kell ezt most intéznie Grace Haswell-lel.

Az Egység II-vel kezdi. A kérdéses bordacsont – ez lesz a belépője. Azt feltételezi, hogy Haswell nem tud majd semmit – legalábbis semmi egyértelműt – a csont eredetéről, így logikusan megkérdezheti tőle, nem készültek-e vázlatok a szoborhoz, jegyzetek, és innen szépen és természetesen áttérhet Vanessa naplóinak a témájára.

Olvasott már néhányat, amiket a második adag festménnyel küldtek el, de több interjúból is tudható, hogy Vanessa egész életében vezetett naplót. És a leveleket meg a fényképeket is kéri majd, mert az mind felbecsülhetetlen anyag. Ugyanakkor nagyon óvatosan kell csinálnia, ha boldogulni akar, valahogy ki kell köszörülnie a csorbát, amit Sebastian apja meg az ügyvédei ejtettek.

Tény – mely tényt a körülmények okán senki sem hajlandó elismerni –, hogy ez az egész ügy félrecsúszott. Ami részben érthető is, hiszen Chapman végrendeletének tartalma váratlanul érte az egész művészvilágot. Senki se hitte volna, hogy a teljes művészi hagyatékát a Fairburnre hagyja, arra az alapítványra, amelyet Sebastian apja, Douglas Lennox, Vanessa korábbi galeristája és az utolsó években legelvetemültebb ellensége hozott létre.

Amikor nyilvánosságra hozták a hírt, Douglas a mellét döngette. Vanessa Chapman végre észhez tért! A hagyaték, állította interjúk során át, egy síron túli bocsánatkérés. Elismerése annak, hogy milyen csúnyán elbánt vele az évek során, bizonyíték arra, hogy Vanessa az évtizednyi elidegenedés dacára sem felejtette el, milyen sokat tett ő érte annak idején. Hogy mély és bensőséges kapcsolatuk soha nem szakadt meg.

Több mint egy évet kellett várni a hagyatéki eljárás lezárultára, amikor is elkezdtek érkezni a képek Fairburnbe. És ekkor csúszott valami nagyon félre. Douglas mindenféle bizonyíték nélkül vádaskodott, azt állította, hiányoznak festmények. Írt Grace Haswellnek, a végrendelet végrehajtójának, alkalmatlannak minősítette, és később kerek perec megvádolta, hogy meglopta őt. Mindkét fél ügyvédeket vont be.

Becker ebbe a kavarodásba érkezett. Sebastian egyetemi barátjaként és Vanessa Chapman-szakértőként kerül ide, eredetileg szigorúan meghagyták neki, hogy a Haswell-vitától tartsa magát távol, azt intézik az ügyvédek. Ám akkor tragikus hirtelenséggel meghalt Douglas. A birtokon tartott szarvasritkítási vadászaton véletlenül lelőtték.

A kártyákat lesöpörték az asztalról, az ügyvédeket visszahívták, Sebastian és az anyja mély gyásza alatt nem történhetett semmi. Elhalasztották Sebastian és Helena Fitzgerald közelgő esküvőjét. A család vállalkozásait átstrukturálták, a skót-felföldi birtokot eladták, Sebastian vette át az irányítást. És akkor beütött a világjárvány, még zavarosabbá vált minden, még jobban eltolta a cselekvés lehetőségét.

Ez a mostani új fejlemény azonban – az Egység II-höz használt csont kérdése – lehetőséget adhat Beckernek, hogy új utat nyisson a tárgyalásokban.

Douglas, Sebastian és az ügyvédek ugyanazt a hibát követték el Becker szerint, méghozzá azt, hogy Grace Haswellt pusztán Chapman végrendeletének végrehajtójaként kezelték. Persze az is volt, és el is járt ebben a minőségében, de Chapman barátjaként, több mint húsz éven át a bizalmasaként is mellette állt, élete végén pedig a gondját viselte. Azt pletykálták, szeretők is voltak.

Becker számára ez a találkozás kecsegtető lehetőség, hogy olyasvalakitől halljon Vanessa Chapman dolgairól, akinél jobban senki sem ismerte. Ezzel a nővel ápolni kell a kapcsolatot, nem leépíteni.

Ki tudja, mi mindent kaphatnak tőle? Milyen belső információkat? Milyen történeteket mesélhet nekik?

Vanessa Chapman naplója

A mai postával érkezett egy kivágás – nem levél, csak egy kivágás – a