POIROT ELSŐ ESETEI

részlet

Translation entitled „Poirot első esetei”

© 2008, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Poirot’s Early Cases

© 1974, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, Poirot®, the Agatha Christie Signature® and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Gy. Horváth László

Hungarian translation © Gy. Horváth László, 2008

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

A győzelmi bál esete

Merő véletlen volt, hogy barátom, Hercule Poirot, a belga rendőrség hajdani főnöke kapcsolatba került a stylesi esettel. A siker hírnevet hozott neki, ő pedig elhatározta, hogy bűnügyi problémák megoldásának fogja szentelni életét. Miután megsebesültem a Somme-nál, és kiszuperáltak, közös lakást béreltünk Londonban. Mivel a legtöbb esetét első kézből ismerem, felmerült, hogy válogassam ki és örökítsem meg az arra legérdemesebbeket. Úgy vélem, legjobb lesz azzal a kusza üggyel kezdenem, amely igen széles körű érdeklődést váltott ki akkoriban. A győzelmi bál esetére gondolok.

Lehet, hogy ez nem tükrözi majd olyan világosan Poirot sajátos módszereit, mint némely bonyolultabb ügye; feltűnést keltő aspektusai, a belekeveredett személyiségek, valamint az óriási hírverés miatt mégis cause célèbre1 lett belőle, és én régóta úgy érzem, méltányos volna, hogy Poirot szerepe a megoldásában végre nyilvánosságot kapjon.

Egy szép tavaszi délelőtt éppen Poirot lakrészében üldögéltünk. Fess kis barátom tojásdad fejét félrebillentve, odaadóan pomádézta a bajszát. Némi ártalmatlan hiúság mindig is jellemző volt Poirot-ra, de ez jól megfért általános rendszeretetével és módszerességével. A Napi Hírharang, amelyet olvastam, a padlóra csúszott, és Poirot hangja rezzentett fel tűnődésemből.

– Min töpreng ilyen elmélyülten, mon ami?2

– Az igazat megvallva – feleltem –, a győzelmi bálnak ezt az érthetetlen esetét próbáltam kihüvelyezni éppen. Tele vannak vele az újságok. – Megkocogtattam ujjammal a lapot.

– Igen?

– Minél többet olvas róla az ember, annál rejtélyesebb az egész! – melegedtem bele az okfejtésbe. – Ki gyilkolta meg Lord Cronshaw-t? Merő véletlen volt-e Coco Courtenay halála ugyanazon az éjszakán? Baleset volt? Vagy szándékosan adagolta túl a kokaint? – Elhallgattam, majd drámaian hozzáfűztem: – Ezek a kérdések merültek fel bennem.

Bosszúságomra Poirot nem vette a lapot. A tükörbe pislogva mormolta: – Igen, ez az újfajta pomádé csodát művel a bajusszal! – Majd pillantásomat elkapva gyorsan megjegyezte: – Nos, igen… és mit válaszolt magának ezekre a kérdésekre?

Mielőtt felelhettem volna, nyílt az ajtó, és háziasszonyunk bejelentette Japp felügyelőt.

– Á, kedves Japp – kiáltott fel Poirot –, mi szél hozta erre?

– Hát, Monsieur Poirot – mondta Japp helyet foglalva és biccentve felém –, éppen egy olyan ügyön dolgozom, amely inkább a maga műfaja, ezért gondoltam, eljövök és megkérdem, nincs-e kedve részt venni benne.

Poirot jó véleménnyel volt Japp képességeiről, noha fájdalmasan hiányolta nála a módszerességet, én azonban úgy éreztem, a detektív legnagyobb tehetsége abban rejlik, hogy úgy kér szívességet, hogy aztán az ember lekötelezve érzi magát neki.

– Erről a győzelmi bálról van szó – mondta Japp rábeszélő modorban. – Vallja csak be, hogy szeretné beleártani magát!

Poirot rám mosolygott.

– Hastings barátom legalábbis nagyon szeretné. Épp az imént értekezett a tárgyról, n’est-ce pas, mon ami?3

– Maga is benne lehet, uram – mondta leereszkedően Japp. – Nagy dolog is az, bizalmas értesüléseket szerezni egy ilyen ügyről. No de térjünk a lényegre! Gondolom, az alapvető tényekkel tisztában van, Monsieur Poirot.

– Csak annyit tudok, amit az újságokban olvastam – márpedig a riporterek fantáziája néha félrevezető. Adja elő az egész történetet.

Japp kényelmesen keresztbe vetette a lábát és rákezdett.

– Mint közismert, múlt kedden fényes győzelmi bált rendeztek. Manapság persze minden vacak hejehuját így titulálnak, de ez tényleg az volt, egész London megjelent a Colossus Hallban – Lord Cronshaw-t és társaságát is beleértve.

– A dossier-ja? – szakította félbe Poirot. – Hogy is mondják maguk… az életképe… vagyis életrajza?

– Cronshaw ötödik vikomtja, huszonöt éves, gazdag, nőtlen, bolondult a színházi világért. Pletykálták, hogy eljegyezte Miss Courtenay-t, az Albany Színház művésznőjét, akit barátai csak Cocónak neveztek, és aki minden beszámoló szerint igazán elbűvölő ifjú hölgy volt.

– Pompás. Continuez!4

– Lord Cronshaw társasága hat személyből állt: ő maga, a nagybátyja, méltóságos Eustace Beltane, egy csinos amerikai özvegy, Mrs. Mallaby, egy fiatal színész, Chris Davidson, a felesége, és végül, de nem utolsósorban Coco Courtenay. Jelmezbál volt, mint tudja, és a Cronshaw-társaság a régi olasz komédiát elevenítette meg, no, minek is hívják?

– A commedia dell’artét – mormolta Poirot. – Igen.

– No szóval, a kosztümöket egy porcelánfigura-készletről másolták, amely Eustace Beltane gyűjteményébe tartozik. Lord Cronshaw alakította Arlecchinót, Beltane Punchinellót, Mrs. Mallaby Pulcinellát, Davidsonék Pierrot-t és Pierrette-et, Miss Courtenay pedig természetesen Colombinát. Már az estély elején nyilvánvaló volt, hogy valami nincs rendjén. Lord Cronshaw mogorván, különösen viselkedett. Amikor a társaság összegyűlt vacsorára a vendéglátójuk által bérelt kis különszobában, mindenkinek feltűnt, hogy ő és Miss Courtenay már nincsenek beszélő viszonyban. A hölgy láthatólag sírt, kis híján kitört belőle a hisztéria. Kellemetlen vacsora volt, és amint elhagyták a termet, Miss Courtenay Chris Davidsonhoz fordulva jól hallhatóan arra kérte, kísérje haza, mert „elege van a bálból”. A fiatal színész habozott, Lord Cronshaw-ra pillantott, végül pedig mindkettejüket visszahúzta a vacsorázószobába.

Békítési próbálkozásai azonban eredménytelenül végződtek, így hát taxit hívott, és hazakísérte a most már zokogó Miss Courtenay-t a lakására. A hölgy, noha láthatólag nagyon fel volt dúlva, semmit sem árult el neki, csak azt hajtogatta, „ezért még megfizet a drága Cronch!”. Ezzel az egyetlen utalással rendelkezünk arra nézve, hogy talán mégsem volt véletlen a halála, de ennyivel nem sokra megyünk. Mire Davidson úgy-ahogy megnyugtatta, már késő volt visszatérnie a Colossus Hallba, ezért egyenesen hazament chelsea-i lakására, ahová kisvártatva a felesége is megérkezett a szörnyű tragédia hírével, amelyre az ő távozása után került sor.

Lord Cronshaw állítólag egyre komorabb lett, ahogy a bál előrehaladt. Elkülönült társaságától, az est hátralevő részében alig látták. Hajnali fél kettő tájt, éppen a nagy cotillon előtt, amikor mindenkinek le kellett vennie a maszkját, Digby kapitány, egy tiszttársa, aki tudta, milyen jelmezt visel, megpillantotta őt az egyik páholyban, amint a lenti jelenetet nézi.

„Hahó, Cronch! – kiáltott föl neki. – Gyere már le és viselkedj! Mit durcáskodsz odafenn, mint egy főtt bagoly? Gyere, mindjárt kezdődik a mulatság.”

„Jól van! – felelte Cronshaw. – De várj meg, különben sosem találok rád ebben a tömegben.”

Azzal sarkon fordult, és kiment a páholyból. Digby kapitány, Mrs. Davidsonnal együtt, aki vele volt, egyre csak várta. Múltak a percek, de Lord Cronshaw nem jelent meg. Végül Digby elvesztette a türelmét.

„Azt képzeli, egész éjszaka várunk rá?” – kiáltott fel.

Abban a pillanatban csatlakozott hozzájuk Mrs. Mallaby, és ők elmagyarázták neki a helyzetet.

„Nahát – csattant fel a bájos özvegy –, egész este úgy viselkedett, mint egy fejfájós vén medve. Gyerünk, verjük fel a vackát.”

Keresni kezdték, de nem jártak sikerrel, végül Mrs. Mallabynek eszébe jutott, hogy talán abban a szobában lehet, ahol a vacsorát költötték el egy órával azelőtt. Odamentek. Micsoda látvány tárult a szemük elé! Bizony ott volt Arlecchino, a padlón hevert, egy nagykéssel a szívében!

Japp elhallgatott, Poirot pedig a szakértő élvezetével, bólogatva azt mondta: – Une belle affaire!5 És persze semmi nyom az elkövető kilétére nézvést! Hogy is lehetne!

– Nos – folytatta a felügyelő –, a többit már tudják. Kettős tragédia volt. Másnap ezt harsogta az összes újság, egy rövid beszámolóval egyetemben, amely szerint Miss Courtenay-t, a népszerű színésznőt holtan találták ágyában, valószínűleg kokaintúladagolás következtében. Baleset volt, vagy öngyilkosság? A szobalánya, akit kihallgattak, bevallotta, hogy Miss Courtenay rendszeresen élt ezzel a kábítószerrel, így azután a halottszemle baleset következtében beállt halált állapított meg. De azért az öngyilkosság lehetőségét sem hagyhatjuk ki a számításból. Halála azért is különösen sajnálatos, mert így már sohasem fogjuk megtudni, mi volt előző esti veszekedésük oka. Egyébként a halott férfi zsebében találtak egy kis zománcdobozt. Ékkövekből az volt kirakva rajta, hogy Coco, és félig volt kokainnal. Miss Courtenay szobalánya azonosította mint úrnője tulajdonát: mindig magánál tartotta, ebben volt ugyanis a kábítószere, amelynek jóformán rabjává vált.

– Lord Cronshaw is kábítószer-élvező volt?

– Korántsem. Rendkívül erőteljes nézeteket vallott a drogokról.

Poirot elgondolkodva bólintott.

– De mivel a dobozt nála találták, tudnia kellett, hogy Miss Courtenay él vele. Sokatmondó, nemde, kedves Japp?

– Hm! – felelte tétován Japp.

Elmosolyodtam.

– No – mondta Japp –, hát így fest az ügy. Mi a véleménye?

– Semmilyen más nyomot nem találtak, amiről az újságok nem számoltak be?

– De igen, ezt. – Japp elővett a zsebéből egy apró tárgyat, és átadta Poirot-nak. Smaragdzöld selyemből készült kis pompon volt, tépett szálak lógtak ki belőle, mintha úgy szakították volna le valamiről.

– A halott férfi markában volt – magyarázta a felügyelő.

Poirot kommentár nélkül visszaadta, és megkérdezte: – Voltak ellenségei Lord Cronshaw-nak?

– Nem tudunk ilyenekről. Közkedvelt fiatalember volt.

– Ki húz hasznot a halálából?

– A bácsikája, nagyságos Eustace Beltane örökli a rangot és a birtokot. Egy-két gyanús tény ellene szól. Többen állítják, hogy hangos szóváltást hallottak a kis vacsorázószobából, s az egyik civakodó fél Eustace Beltane volt. Értik, ugye, az asztalról felkapott nagykés arra utal, hogy a gyilkosságot veszekedés hevében követték el.

– Mit mond a dologról Mr. Beltane?

– Kijelentette, hogy az egyik pincér részeg volt, és ő alaposan leteremtette. Továbbá, hogy ez inkább egy óra felé történt, nem fél kettő tájt. Tudják, Digby kapitány tanúvallomása eléggé precízen behatárolja az időpontot. Mindössze tíz perc telhetett el a Cronshaw-val való beszélgetése és a holttest felfedezése között.

– És különben is, Mr. Beltane mint Punchinello, gondolom, púpot és zsabót viselt.

– A jelmezek részleteiről sejtelmem sincs – mondta Japp, furcsálló pillantást vetve Poirot-ra. – Amúgy sem értem, mi köze ennek a dologhoz.

– Valóban? – Árnyalatnyi gúny bujkált Poirot mosolyában. Halkan folytatta, s közben zölden villogott a szeme; ezt a jelenséget már régről ismertem: – Ebben a kis vacsorázószobában volt egy függöny is, nemde?

– Igen, de hát…

– S volt mögötte elegendő hely egy ember elrejtéséhez?

– Igen… tényleg van ott egy kis falifülke, de honnan az ördögből tudja… maga még nem járt ott, vagy igen, Monsieur Poirot?

– Nem, kedves Japp, azt a függönyt az agyam segítségével szereltem fel. Anélkül ugyanis értelmetlen volna a dráma. Márpedig mindennek kell hogy legyen értelme. Mondja csak, orvost nem hívtak?

– Dehogynem, azonnal. De már semmit sem tehetett. A halál valószínűleg rögtön beállt.

Poirot türelmetlenül bólogatott.

– Igen, igen, értem. Tanúskodott ez az orvos a halottszemlén?

– Igen.

– Nem említett valami szokatlan jelenséget? Nem volt valami abnormális a holttest küllemében?

Japp szájtátva bámult a kis emberre.

– De igen, Monsieur Poirot. Fogalmam sincs, mire céloz, de az orvos igenis említette, hogy a végtagok merevsége megmagyarázhatatlan.

– Aha! – mondta Poirot. – Aha! Mon Dieu!6 Ez bizony elgondolkodtatja az embert, nem igaz, Japp?

Láttam, hogy Jappet egyáltalán nem gondolkodtatta el a dolog.

– Ha mérgezésre gyanakszik, monsieur, ugyan ki az ördög mérgezne meg egy embert, hogy azután még kést is döfjön belé?

– Ez bizony nevetséges lenne – helyeselt egykedvűen Poirot.

– No hát akkor, van valami, amit látni szeretne, monsieur? Ha szemügyre akarja venni a szobát, ahol a tetemet megtalálták…

Poirot legyintett.

– A legkevésbé sem. Maga már közölte velem az egyetlen tényt, ami érdekelt – azt, hogy miképp vélekedett Lord Cronshaw a kábítószer-élvezetről.

– Tehát semmit sem kíván látni?

– Csak egyvalamit.

– Micsodát?

– A porcelánfigura-készletet, amelyről a kosztümöket másolták.

Japp nagyot nézett.

– Fura egy ember maga!

– Elintézi ezt nekem?

– Gyerünk máris a Berkeley Square-re. Mr. Beltane-nek – illetve, gondolom, már őlordságának kell szólítanunk – biztosan nem lesz ellene kifogása.

Rögtön taxiba ültünk és elindultunk. Az új Lord Cronshaw nem volt odahaza, de Japp kérésére bevezettek bennünket a „porcelánterembe”, ahol a gyűjtemény javát őrizték. Japp tanácstalanul nézett körül.

– Nem tudom, hogyan találja meg itt azokat, amiket keres, monsieur.

Poirot azonban már oda is húzott egy széket a kandallópárkányhoz, és úgy ugrott fel rá, akár egy fürge vörösbegy. A tükör fölött, külön polcon hat porcelánfigura sorakozott. Poirot aprólékosan megvizsgálta őket, s közben néhány megjegyzést fűzött hozzájuk.

– Les voilà!7 A régi itáliai komédia. Három pár! Arlecchino és Colombina, Pierrot és Pierrette – nagyon finomak, fehérben és zöldben –, azután Punchinello és Pulcinella mályvaszínben és sárgában. Punchinello öltözete igen bonyolult – zsabók és fodrok, púp, hosszú kalpag. Ahogy gondoltam, igen bonyolult.

Óvatosan visszarakta a figurákat, és leugrott a székről.

Japp elégedetlennek tűnt, de mivel Poirot-nak szemlátomást esze ágában sem volt magyarázkodni, a detektív jó képet vágott a dologhoz. Épp távozni készültünk, amikor megérkezett a házigazda, Japp pedig mindenkit bemutatott egymásnak.

Cronshaw hatodik vikomtja ötvenéves lehetett, kellemes modorú, csinos, de kiélt arcú férfi. Öregedő világfinak, unott pozőrnek látszott. Egy pillanat alatt megutáltam. Eléggé nyájasan üdvözölt bennünket, kijelentve, hogy sok szépet hallott Poirot tehetségéről, és áll szolgálatunkra.

– A rendőrség természetesen mindent elkövet – mondta Poirot.

– Attól tartok, unokaöcsém halálának rejtélyére sohasem fog fény derülni. Az egész ügy roppant titokzatos.

Poirot éberen figyelte. – Tudomása szerint voltak az unokaöccsének ellenségei?

– Nem. Ebben biztos vagyok. – Elhallgatott, majd folytatta: – Ha bármi egyéb kérdése volna…

– Csak egy. – Poirot hangja elkomorult. – A kosztümök pontos másolatai voltak a figurákénak?

– A legapróbb részletekig.

– Köszönöm, milor’. Csak erről akartam meggyőződni. Jó napot kívánok.

– És most? – kérdezte Japp, amint végigsiettünk az utcán. – Tudják, nekem be kell mennem a Yardra.

– Bien!8 Nem tartóztatom. Már csak egy apróságot kell elintéznem, és…

– Igen?

– Az ügy fel lesz göngyölítve.

– Micsoda? Ezt nem mondhatja komolyan! Tudja, hogy ki ölte meg Lord Cronshaw-t?

– Parfaitement!9

– Ki volt az? Eustace Beltane?

– Ah, mon ami, de hisz ismeri az én kis gyengémet! Az utolsó pillanatig szeretem kézben tartani a szálakat. De ne féljen. Mindent felfedek, amint eljön az idő. Én nem vágyom elismerésre – az egész ügy a magáé lesz, ha a magam módján vezényelhetem le a dénouement-t.10

– Tisztességes ajánlat – mondta Japp. – Már ha egyáltalán lesz dénouement. De micsoda egy csuka maga, hallja! – Poirot elmosolyodott. – Hát, akkor minden jót. Megyek is a Yardra.

Elloholt, Poirot pedig leintett egy arra haladó taxit.

– És most hová? – kérdeztem kíváncsian.

– Chelsea-be, meglátogatjuk Davidsonékat.

Megadta a címet a sofőrnek.

– Mi a véleménye az új Lord Cronshaw-ról? – kérdeztem.

– Az én derék Hastings barátom mit szól hozzá?

– Ösztönösen nem bízom benne.

– Úgy gondolja, ő a mesekönyvek „gonosz bácsikája”?

– Miért, maga szerint nem az?

– Szerintem igen barátságos volt velünk – felelte szűkszavúan Poirot.

– Mert megvolt rá az oka!

Poirot rám nézett, szomorúan ingatta a fejét, és valami olyasmit mormolt, hogy: – Semmi módszeresség.

Davidsonék egy bérház harmadik emeletén laktak. Mr. Davidson nincs odahaza, tudtuk meg, de Mrs. Davidson igen. Bevezettek bennünket egy hosszú, alacsony, rikító keleti drapériákkal borított szobába. Állott és fojtó volt a levegője, füstölőpálcikák émelyítő szaga terjengett benne. Szinte azonnal belépett Mrs. Davidson: apró termetű, fehér bőrű teremtés, törékenysége akár szánalmat és rokonszenvet is ébreszthetett volna, ha világoskék szeme nem olyan ravasz és számító tekintettel mered ránk.

Poirot elmagyarázta, mi köze van az ügyhöz, mire az asszony szomorúan ingatta a fejét.

– Szegény Cronch… és szegény Coco! Annyira szerettük, úgy lesújtott bennünket a halála. Mire kíváncsi? Újra át kell élnem azt a szörnyű estét?

– Ó, madame, higgye el, nem akarom feleslegesen zaklatni önt. Japp felügyelő már mindent elmondott, amit kellett. Csak a jelmezt szeretném látni, amit aznap este viselt a bálon.

A hölgy kissé meglepettnek látszott, Poirot azonban nyugodtan folytatta: – Bizonyára megérti, madame, én a hazám szisztémája szerint dolgozom. Ott mindig „rekonstruáljuk” a bűntényt. Lehet, hogy majd egy kis représentation-t11 is tartok, ezért, remélem, belátja, a kosztümök nagyon fontosak.

Mrs. Davidson még mindig bizonytalannak tűnt.

– Természetesen hallottam már a bűntények rekonstruálásáról – mondta. – De azt nem tudtam, hogy a részletek ennyire lényegbevágóak. Máris hozom a ruhát.

Kiment a szobából, s szinte rögtön vissza is tért egy kis fehér-zöld szatén ruhadarabbal. Poirot átvette, végigvizsgálta, és egy meghajlás kíséretében visszaadta.

– Merci, madame!12 Látom, elvesztette az egyik zöld pomponját, innen, a vállrészről.

– Igen, leszakadt tánc közben. Felvettem, és odaadtam szegény Lord Cronshaw-nak, hogy vigyázzon rá.

– Ez vacsora után történt?

– Igen.

– Talán nem sokkal a tragédia előtt?

Ijedség futott át Mrs. Davidson fakó szemén, és gyorsan rávágta: – Jaj, dehogy… sokkal előbb. Ami azt illeti, közvetlenül vacsora után.

– Értem. Nos, végeztünk is. Nem zavarom tovább. Bonjour, madame.13

– Szóval – mondtam, amint kiléptünk az épületből – a zöld pompon rejtélye magyarázatot nyert.

– Gondolja?

– Ezt meg hogy érti?

– Látta, hogy végigvizsgáltam a ruhát, Hastings?

– És?

– Eh bien,14 a hiányzó pompon nem leszakadt, ahogy a hölgy mondta. Ellenkezőleg, levágták, barátom, méghozzá ollóval. A szálak tökéletesen egyenletesek voltak.

– A kutyafáját! – kiáltottam. – Ez az egész egyre zavarosabb.

– Ellenkezőleg – felelte higgadtan Poirot –, egyre egyszerűbb.

– Poirot – csattantam fel –, én egyszer még megölöm magát! Ez a szokása, hogy mindent tökéletesen egyszerűnek lát, az idegeimre megy.

– De amikor elmagyarázom, mon ami, akkor már mindig tökéletesen egyszerű, nemde?

– Igen, és ez benne a legbosszantóbb! Olyankor úgy érzem, magam is végigcsinálhattam volna.

– Végig bizony, Hastings, végig bizony. Persze csak ha venné a fáradságot, és rendet tenne a gondolatai között. Mert módszeresség nélkül…

– Igen, igen – szóltam közbe, tudván, micsoda terjengősségre képes Poirot, ha a kedvenc témájába belekezd. – És most mi a következő lépés? Tényleg rekonstruálni fogja a bűntényt?

– Nem éppen. Fogalmazzunk inkább úgy, hogy a drámának vége, befejezésül jöjjön hát egy kis némajáték.

Poirot a keddi napot jelölte ki erre a rejtélyes előadásra. Az előkészületek igencsak fölkeltették a kíváncsiságomat. A szoba egyik oldalán egy fehér vászonernyőt állítottak fel, amelyet kétfelől nehéz függönyök kereteztek. Aztán egy ember érkezett valamilyen világosító berendezéssel, végül pedig egy csapat színész, akik nyomban bevették magukat Poirot öltözőnek kinevezett hálószobájába.

Kevéssel nyolc előtt, nem valami jókedvűen, befutott Japp. Láttam, hogy a hivatásos detektív nemigen helyesli Poirot tervét.

– Elég melodramatikus ez az egész, akárcsak a többi ötlete. De ártani nem árthat, és ahogy mondani szokás, talán megtakarít nekünk egy kis munkát. Eddig igazán ügyesen csinálta. Persze, magam is ezen a nyomon voltam – ösztönösen éreztem, hogy Japp kissé messze jár az igazságtól –, de hát megígértem neki, hogy ő vezényelheti le a végét. Á, már itt is van a társaság!

Elsőnek őlordsága érkezett, karján Mrs. Mallabyvel, akit eddig még nem láttam. Csinos, fekete hajú nő volt, és idegesnek tűnt. Őket követték Davidsonék. Chris Davidsont is most láttam először. Elég jóképű volt a maga közönséges módján, magas és fekete, s a színészekre jellemző fesztelenséggel mozgott.

Poirot székeket rakott ki az egybegyűlteknek, amelyek a vászonernyő felé néztek. Ez utóbbit éles fénnyel világították meg. Poirot eloltotta a többi lámpát, úgyhogy a vászontól eltekintve a szoba sötétbe borult. A félhomályban felhangzott Poirot hangja.

– Messieurs, mesdames,15 egy kis tájékoztató. Hat figura fog egymás után elhaladni a vászon előtt. Önök ismerik őket. Pierrot és Pierrette-je, Punchinello, a bohóc és az elegáns Pulcinella, a szép Colombina, a táncos lábú, és Arlecchino, az emberi szem számára láthatatlan kobold!

E bevezető szavakkal kezdetét vette a műsor. A Poirot által említett figurák egymás után odapattantak a vászon elé, egy pillanatra mozdulatlanná merevedtek, majd tovatűntek. Azután kigyúltak a lámpák, és megkönnyebbült sóhaj futott végig a szobán. Mindenki ideges volt, maguk sem igen tudták, mitől féltek. Nekem úgy rémlett, enyhén szólva kudarcba fúlt az eljárás. Ha a bűnös közöttünk van, és Poirot arra számított, valamelyik ismerős figura láttán össze fog omlani, hát felsült vele – nagyjából erre is lehetett számítani. Ám Poirot egy cseppet sem látszott levertnek. Szélesen mosolyogva előrelépett.

– És most, messieurs, mesdames, kérem, mondják el sorra, mit is láttunk az imént. Kezdené, milor’?

Az illető úr meglehetősen zavarban volt. – Attól félek, nem egészen értem.

– Egyszerűen mondja el, mit láttunk.

– Nos… ööö… gondolom, hat figurát láttunk elhaladni a vászon előtt, akik úgy voltak öltözve, mint a régi itáliai komédia szereplői, vagy… éppenséggel mint mi a múltkori bálon.

– Hagyjuk a múltkori bált, milor’ – vágott közbe Poirot. – Az ismertetője első részére voltam kíváncsi. Madame, ön egyetért Milor’ Cronshaw-val?

Szavai közben Mrs. Mallaby felé fordult.

– Én… ööö… igen, persze.

– Egyetért azzal, hogy az itáliai komédiát képviselő hat figurát láttuk?

– Természetesen.

– Monsieur Davidson? Ön úgyszintén?

– Igen.

– Madame?

– Igen.

– Hastings? Japp? Igen? Mindnyájan egyetértenek?

Körülnézett rajtunk; az arca sápadt volt, szeme zölden villogott, mint a macskáé.

– És mégis – mindnyájan tévedtek! Megcsalta önöket a szemük – aminthogy megcsalta a győzelmi bál estéjén is. Amit a saját szemünkkel „látunk”, ahogy mondani szokás, az nem mindig igaz. Az agyunkkal is látnunk kell; használnunk kell a kis szürke sejteket! Tudják meg hát, hogy ma este és a győzelmi bál estéjén önök nem hat figurát láttak, hanem ötöt! Nézzék csak!

Újra kihunytak a lámpák. Egy figura szökkent a vászon elé – Pierrot!

– Ki ez? – csattant fel Poirot. – Talán Pierrot?

– Igen – kiáltottuk mindannyian.

– Nézzék csak meg még egyszer!

Az alak egy gyors mozdulattal lelökte magáról Pierrot jelmezét. És ott állt a rivaldafényben a csillogó-villogó Arlecchino! Ebben a pillanatban kiáltás hallatszott, és felborult egy szék.

– Átkozott! – harsant Davidson hangja. – Átkozott! Hogyan jött rá?

Bilincs kattant, majd Japp nyugodt, hivatalos hangját hallottuk. – Christopher Davidson, letartóztatom Cronshaw vikomt meggyilkolásáért. Bármi, amit mond, bizonyítékként használható maga ellen.

Negyedórával később gondosan összeállított kis vacsorát tálaltak fel. Poirot szélesen mosolyogva játszotta a házigazdát, miközben mohó kérdéseinkre válaszolt.

– Roppant egyszerű volt az egész. A körülmények, melyek közt a zöld pompont megtalálták, arra vallottak, hogy a gyilkos jelmezéről tépték le. Pierrette-et tüstént kizártam (hiszen komoly erő kell ahhoz, hogy valakibe beledöfjünk egy nagykést), és Pierrot-t fogtam gyanúba. Csakhogy Pierrot majdnem két órával a gyilkosság előtt távozott a bálból. Tehát vagy visszatért később, hogy meggyilkolja Lord Cronshaw-t, vagy… eh bien, azelőtt kellett megölnie, hogy távozott! Lehetetlen volna? Ki látta Lord Cronshaw-t aznap este vacsora után? Csak Mrs. Davidson, akinek a vallomása, úgy sejtettem, merő koholmány, hogy magyarázatot adjon a hiányzó pomponra, amelyet természetesen ő maga vágott le a ruhájáról, hogy pótolja vele a férje jelmezéről eltűntet. Ez esetben pedig Arlecchino, akit fél kettőkor a páholyban láttak, csupán megszemélyesítés volt. Korábban futólag meggyanúsítottam magamban Mr. Beltane-t is. Ám az ő bonyolult jelmezével lehetetlen lett volna Punchinellót és Arlecchinót is alakítani. Davidson számára viszont, aki fiatal, nagyjából ugyanolyan magas, mint az áldozat, és ezenkívül színész, mi sem volt egyszerűbb ennél.

Egyvalami azért aggasztott. Egy orvosnak különbséget kell tudnia tenni egy két órája, illetve egy tíz perce halott ember között. Eh bien, különbséget is tett! Csakhogy nem vezették oda a tetemhez, nem kérdezték meg tőle: „Mióta halott ez az ember?” Ellenkezőleg, közölték vele, hogy az illető tíz perccel azelőtt halt meg, így hát mindössze egy megjegyzést tett a halottszemlén a végtagok abnormális merevségére, amit érthetetlennek tartott!

Így tehát minden pompásan beleillett az elméletembe. Davidson közvetlenül vacsora után gyilkolta meg Lord Cronshaw-t, amikor, mint bizonyára emlékeznek, visszahúzta őt a vacsorázószobába. Utána távozott Miss Courtenay-val, otthagyta a lakása előtt (és nem ment be vele, hogy megnyugtassa, mint állította), visszasietett a Colossusba, de immár Arlecchinóként, nem Pierrot-ként – azzal az egyszerű trükkel, hogy levetette a felső jelmezét.

A halott nagybátyja értetlen tekintettel hajolt előre.

– De ha így történt, akkor eleve azzal a szándékkal kellett a bálba jönnie, hogy megöli az áldozatát. Mi az ördög lehetett az indoka? Az indok az, ami nem világos előttem.

– Ah! Elérkeztünk hát a második tragédiához – Miss Courtenay halálához. Volt egy egyszerű szempont, amit mindenki figyelmen kívül hagyott. Miss Courtenay-val kokainmérgezés végzett – de hisz a kábítószeradagja abban a zománcdobozkában volt, amelyet Lord Cronshaw zsebében találtak! Hol tett hát szert a halálát okozó dózisra? Csakis egyvalakitől szerezhette be – Davidsontól. Ez pedig mindent megmagyaráz. Megmagyarázza a Davidsonékkal való barátságát, és a kérését is, hogy Davidson kísérje haza. Lord Cronshaw, aki fanatikusan ellenezte a kábítószer-élvezetet, rájött, hogy a hölgy kokainfüggő lett, és gyanította, hogy Davidson látja el anyaggal. Davidson kétségkívül tagadta ezt, de Lord Cronshaw elhatározta, hogy a bálban kiszedi Miss Courtenay-ból az igazat. A szerencsétlen lánynak még csak meg tudott volna bocsátani, de bizonyára nem irgalmazott volna annak, aki drogárusítással keresi a kenyerét. Davidsont leleplezés és végromlás fenyegette. Azzal a határozott szándékkal ment a bálba, hogy Cronshaw-t mindenáron el kell hallgattatnia.

– Szóval Coco halála baleset volt?

– Úgy vélem, Davidson által ügyesen megszervezett baleset volt. A hölgy rettentően haragudott Cronshaw-ra, először is a szemrehányásai miatt, másodszor pedig amiért elvette tőle a kokaint. Davidson pótolta az anyagot, és valószínűleg a szokásosnál nagyobb dózist javasolt neki, mondván, „toljon ki jól Cronchcsal”.

– Van itt még valami – mondtam. – Az a fülke meg a függöny? Azokról honnan tudott?

– No de mon ami, hát ez a legegyszerűbb. Abban a kis szobában ki-be jártak a pincérek, ezért a holttest nyilvánvalóan nem heverhetett ott, ahol utóbb megtalálták. Kellett lennie a szobában egy helynek, ahová elrejtették. Davidson odavonszolta a tetemet, később pedig, miután a páholyban felhívta magára a figyelmet, újból elővonszolta, és végleg távozott a Colossusból. Ez volt az egyik legjobb húzása. Okos fickó!

Ám én Poirot zöld szeméből kiolvastam a félreérthetetlen kommentárt is: „De nem olyan okos, mint Hercule Poirot!”

Tartalom

A győzelmi bál esete

A claphami szakácsnő kalandja

A cornwalli rejtély

Johnnie Waverly kalandja

A kettős bűnjel

A treff király

A Lemesurier-örökség

Az elveszett bánya

A plymouthi gyors

A csokoládés doboz

A tengeralattjáró tervrajza

A harmadik emeleti lakás

Kettős bűn

A Market Basing-i rejtély

Darázsfészek

A fátylas hölgy

Probléma a tengeren

Hát a kerted hogy van?

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

Az elefántok mindenre emlékeznek

A harmadik lány

Hercule Poirot karácsonya

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Sors-rejtekajtó

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 816 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License