Ruby Saw

A rezervátum

titka

Ruby Saw

A rezervátum titka
Álomfogó 2.

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Zsigmond-Bárdos Melinda

Képek forrása: Pexels

Felelős kiadó: Book Dreams Kiadó

Elérhetőségek: +3620/461-0685

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-010-4

ISBN Mobi: 978-963-586-011-1

Book Dreams Kiadó

2021

Tracklist:

Ruby Saw lejátszási listája:

A Tribe Called Red – Sisters ft Northern Voice

A Tribe Called Red Ft. Buffy Sainte-Marie – Working For The Government 2015 Mix

Axl Rosenberg – Born from Ashes

Besomorph – Origin (ft. Neoni)

Bianca Ban (Eternal Eclipse) – Forgotten Odes

Bianca Ban (Eternal Eclipse) – Yearning Hearts

Bolshiee – Be a Hero

Bolshiee – Born To Die

Bolshiee – In Another Lifetime

Coopex & New Beat Order – Where Have You Been (ft. Britt Lari)

CRose & Elisabeth Vleurinck – Ghost

Edward Maya & Vika Jigulina – Stereo Love (HVME Remix)

Eternal Eclipse – True Love's Last Kiss

Flynn Hase Spence – Fate of the Clockmaker

Gaullin & Julian Perretta – Seven Nation Army

Inna – Flashbacks (Robert Cristian Remix) AMG & M-Power Showtime

Lido Pimienta – Nada (feat. Li Saumet)

Nathan Wagner – Trauma

Neal Acree – The Game is Afoot

Nitish Raina – The Last Funeral

The Halluci Nation – Tanokumbia Ft. El Dusty & Black Bear

The Halluci Nation – The Light (feat. Lido Pimienta) Ft. Black Bear

The Halluci Nation Ft. Black Bear – The OG

Thomas-Adam Habuda – Dawn of Faith

Thomas-Adam Habuda – Theory of Light

Tiësto – Ur

Unsecret X Elise Hayes – Breathe

Wyr Gemi – Mantra

Yarimov & WTHD – What About Us

Ruby Saw

A rezervátum

titka

„Ez a történet eseménydús, fordulatos, érzelmes, mindamellett pedig kicsit kegyetlen is, de annyira jól ötvözi ezeket az elemeket, hogy számomra letehetetlen volt.,,
@Melcsi’s Bookshelf

,,A rezervátum titka lassabban építkezik, mint amit megszoktunk az írónőtől, de ne aggódj, ez is egy fantasztikus történet, csak itt még jobban az érzelmek diktálnak!,,

@Papírra Vetett Gondolataim Blog

,,Ha az Inferno-t olvastad, akkor ezt se hagyd ki! Sőt, ha nem olvastad az Inferno-t, nagyon gyorsan pótold, mert ezt a könyvet is imádni fogod!,,

@Barbie’s Bookworm

,,Fordulatos, jól kitalált történet, olyan csattanóval, amire az ember nem is számít.,,

@Luxfern’s Book Blog

Kapcsolódó könyvek:

Álomfogó 1.

A novellák ingyenesen letölthetőek a bookdreams.hu oldalon!

„Ha egyszer majd magányosnak érzed magad, és szomorú leszel, nézz fel a csillagokra.
Ha egyszer zűrzavar támad körülötted, és semmit nem értesz, ülj le egy csendes sarokba, hunyd be a szemed, és keresd meg magadban a csillagokat.”

Indián bölcsesség

1. fejezet

Az élet fájdalmas tortúra. Nem mondom, hogy nem voltak boldog és gondtalan perceim, de a rossz sokkal mélyebben beleég az ember lelkébe és sokkal élénkebben marad meg az emlékezetében. Én is ezt tapasztaltam. Mondják, hogy az erős mosolyog akkor is, ha mérhetetlen nagy fájdalmat érez. De mégis, mire megy vele? Mire jó az, ha elrejtjük a valódi érzéseinket? Nemcsak másokat, magunkat is becsapjuk.

Azt hittem, úgy cselekszem helyesen, ha én is mosolygok, ha nem veszek tudomást a lelkemet nyomó kínokról. Hasztalan volt. Átláttak az álarcomon. Elmenekültem a gondjaim elől, de a sors elől nincs menekvés...

Jó pár éve nem jártam Helenában, nem is nagyon emlékeztem a városra, a körítésre, de abban biztos voltam, hogy nem így nézett ki, amikor elhagytam. Szinte kivirágzott, szépnek láttam. Virágok, zöld gyep, rendezett utcák, mosolygós, elégedett lakók. Nem ezt hagytam itt, futott át az agyamon. Nem így.

Körülbelül öt éve már, hogy elmentem. Rossz életet hagytam magam mögött. Azt hittem, attól leszek bátor, ha igyekszem újrakezdeni, de csak gyáva voltam, aki elfutott a gondjai elől. Nem oldottam meg semmit, és így még a családomról is lemondtam.

Nem sok üzemanyag maradt a tankban, így gondoltam, tankolok, mielőtt a szüleimhez megyek. Reszketett a lábam az idegességtől, nem tudtam, hogy fognak fogadni. Azt sem, édesanyám életében van-e még. Amikor apa felhívott, hogy jöjjek, ha még látni akarom, gondolkodás nélkül otthagytam mindent. Úgy éreztem, nem tehetek mást, a családomról van szó. Szégyellem, hogy ezt csak most érzem így. Az elmúlt években meg sem fordult a fejemben, hogy ide jöjjek, a porba, amiből születtem. A régi énem, mert ez az új már nem tartozott ide.

Cingár és pattanásos fiatal srác szaladt hozzám, amikor beálltam a terepjáróval. Már töltötte is a kocsiba a benzint.

– Mehet tele, köszönöm – szálltam ki az autóból, és a benzinkút bejárata felé vettem az irányt. Ez például nem változott, ugyanolyan ütött-kopott volt, mint évekkel ezelőtt. Bent sem volt másabb a helyzet. A megszokott polcok, a megszokott árukkal. Meg is akadt a szemem a csokis pufin. Ralph mindig vett nekem egy csomaggal. Legalábbis amikor még boldogok voltunk. Utána már egy jó szava sem volt hozzám. Miután? Én sem tudom, mi romlott el kettőnk között, de kettészakadtunk. Fájt rágondolni, így gyorsan el is hessegettem a gondolatot, fizettem, aztán kimentem.

Ahogy közeledtem az autómhoz, oldalra fordítottam a fejem. A bölényhez kocsma a benzinkúttal ellentétben elég sokat változott. Rendezetté változott, nagy ablakai és díszes bejárata lett, valamint parkosítottá vált az előtere. Egykor oda is sokat jártunk, mi négyen. Ralph, Gabe, Raven és én, na meg Ralph húga, Cheyenne. Valójában ő mindig ellógott velünk, de erről sose beszéltünk.

Ahogy a túloldalra bámultam, és pörgettem az emlékeket a fejemben, nyílt a kocsma ajtaja. Egy fordított baseball sapkás srác lépett ki rajta, szemeteszsákkal a kezében. Ismerős volt, és álmomban sem gondoltam volna, hogy az első pillanatban ismerősbe botlok. Már emeltem is a kezem, hogy köszönök, de akkor megtorpantam. Nem akartam, hogy lásson. Nem akartam, hogy tudja, itt vagyok. Inkább fogtam magam, beültem a kocsiba, nyomtam egy öt dollárost a fiatal fiú kezébe, aztán elhajtottam. Mellette mentem el, de nem vett észre. Semmit sem változott. A haja nyakszirtig ért, de a vonásai leheletnyit sem öregedtek. Gabriel volt az. A srác, akiért titkon, tinikoromban odáig voltam. Aztán mégis Ralph-ot választottam. Nem tudom, miért, de nem bántam meg, tanultam belőle. Túl fiatalon mentem férjhez, utána nagyon hamar elmúlt a varázs.

Amíg azon agonizáltam, hol siklott ki a házasságom, ismerős utcára tévedtem. Abban az utcában volt a szülői ház, ott nőttem fel, és azon az aszfalton töltöttük a legtöbb időt, mi öten.

Sad Bear az út végén volt. Ott leginkább azok laktak, akik nem tudták megfizetni egy ház árát, ellátását. A szüleim dolgoztak, és amint tudtam, én is elmentem pénzt keresni, mellette szereztem szakmát. Mi és Ralph szülei a kerítés előtt laktunk. Raven és Gabe pedig a kerítésen túl, Sad Bearben. Később Gabriel beköltözött Helenába, de ettől függetlenül sokat járt haza.

Mi négyen más-más életutat jártunk be. Én kozmetikus szerettem volna lenni, Ralph mindenáron el akart tűnni a környékről, mondván ez nem biztonságos egy család számára. Gabe-nek semmi baja nem volt ezzel, büszke volt arra, hogy indián vér csörgedezik az ereiben, egyedül arra vágyott csak, hogy jobb élete lehessen a családjának. Raven pedig csupán boldog akart lenni. Ő és Gabe közt elindult valami, de aztán nem tudom, mi lett belőle, gyanítom, hogy semmi. Egyrészt a lány legtöbbször a középső nevén szólította, Willnek hívta, amit annyira nem díjazott, másrészt úgy kezelte, mintha a húga lenne.

Nagyon hiányoztak. Vicces, de amíg nem értem be Helenába, nem is nagyon gondoltam rájuk. Izoláltam az érzéseimet, azokat, amik a helyhez kötöttek. Minden emlékemet eltemettem. Ez szégyen! Az életem azon részét akartam megtagadni, ami valójában boldog volt.

Megérkeztem a házunk elé. Leparkoltam a felhajtóra, aztán csak ültem az autóban. A kezem remegett, a gyomrom őrülten fájt az idegességtől, de be kellett mennem. Féltem, rettegtem attól, ami majd bent fogad. Vettem egy nagy levegőt, majd felkaptam az anyósülésen pihenő táskámat, és kiszálltam az autóból. Lassan mentem a bejárati ajtóig. Közben a virágokat néztem. A rózsabokor eltűnt, helyette azonban hortenziák díszelegtek két sorban a ház előtt. Az ajtó elé léptem, aztán megnyomtam a csengőt. Izzadt a tenyerem, remegett a szám széle, és akárhányszor simítottam le a hajam, úgy éreztem, égnek áll.

Nem sokkal később nyílt az ajtó, és édesapámmal néztem farkasszemet. Az arca nyúzott volt, a szeme karikás. Hosszú, fekete haját copfba fogta, bajszát pedig rendezetlenül viselte, nem úgy, ahogy megszoktam. Ahogy végignézett rajtam, egy hatalmas könnycsepp csúszott végig sebhelyes arcán – a sebeket egy gyerekkori balesetben szerezte –, aztán mosolyra húzta a száját, majd magához ölelt.

Erősen szorított és zokogott. Nem bírtam tartani magam, nekem is eleredtek a könnyeim. Átöleltem édesapámat, és együtt hullajtottam vele a könnyeim. A bűntudat belemart a szívembe, ujjait belevájta, és csak marta. Addig marta, amíg úgy éreztem, nem kapok levegőt.

– Apa, annyira sajnálom – zokogtam erős vállába. – Ne haragudj, kérlek – kapkodtam a levegőt.

– Semmi baj, kicsim, itt vagy, csak ez számít – eltávolodott tőlem, majd megsimította az arcom, letörölte a könnyeim.

– Miben tudok segíteni? – tettem fel a leghülyébb kérdést. Nyilvánvaló volt, hogy ott már semmi sem segíthet. Apám ábrázata legalábbis erre engedett következtetni. A bűntudat mondatta ezt velem.

– Hát, tudod – lépett arrébb, majd beengedett a házba. – Itt már semmi sem segít. Édesanyád elutasította a kezelést.

Idegesen fordultam felé. Nem beszélt arról, hogy mi van anyával, csak annyit mondott, hogyha élve akarom még látni, és ez nem telefontéma. Két napja hívott, azonnal indultam.

– De mi a baja? – kérdeztem, ahogy beléptem a nappaliba.

A ház belső tere semmit sem változott. Ugyanaz a bútor, ugyanazok a képek a falakon és dísztárgyak, az illat is ugyanolyan volt. Ez volt az otthon illata.

– Azt mondtad, nem telefontéma, de azt nem gondoltam, hogy ennyire súlyos. Anya erős – néztem rá könnybe lábadt szemmel. Hihetetlenül hangzott, amit mondott.

– Előbb ülj le! – mutatott a kanapéra, de lecövekeltem az ajtóban.

– Nem, látni akarom! – jelentettem ki.

– Hasztalan, kislányom, tegnap óta nincsen tudatánál – törölte meg a szemét, aztán élem lépett, és megfogta a kezem, a kanapé felé húzott. – Ülj le, jó?

Értetlenül álltam a történtek felett. Édesanyám sosem volt beteges, soha semmi nem döntötte le a lábáról semmi, most meg nincs a tudatánál? Nem értettem semmit.

– Apa – szólítottam remegő hangon. Leült ő is mellém, majd a kezemre tette az övét.

– Pár hónapja édesanyád elment kivizsgálásra, de oda is csak azért, mert nem hagytam annyiban a dolgot, tudod milyen makacs – mosolygott. – Egy ideje fájlalta a gyomrát. Gyomorrákot diagnosztizáltak nála. Akkor már csak negyvenöt százalékon működött a gyomra. Mivel menthetetlen volt, így nem vette fel a kezelést, ami ugyan segített volna valamennyit, de a folyamatot nem fordította volna vissza. Két hete fekszik itthon, szinte csak infúzión kap valamit. Két nővér jár hozzá felváltva – nagy levegőt vett, aztán folytatta. – Tegnap este azt mondta az egyik, hogy búcsúzzak el tőle, mert már csak napjai vannak hátra – fakadt sírva.

Hidegzuhanyként értek a szavai. Nem jutottam szóhoz. Úgy éreztem magam, mint akinek kést döfnek a szívébe, levegőt sem kaptam. Én mindig abban a tudatban éltem, hogy a szüleim elpusztíthatatlanok, erre nem voltam felkészülve. Meghasadt a szívem. Eleredtek újra a könnyeim, de hangtalanul sírtam. Nem tudtam megszólalni, pedig legszívesebben ordítottam volna.

– Tegnap voltam a temetkezési vállalkozónál. Kértem Lisát, hogy készítsen valamit a torra. Itthon búcsúzunk el tőle.

Kerek szemmel néztem az apámra. Ő már mindent elintézett, mintha nem is fájna neki, olyan monoton hangon mondta mindezt.

– Neked ez nem fáj? – szegeztem neki a kérdést könnyes szemekkel.

– Tudod, fájt. Nagyon. De ha én elhagyom magam, akkor ki marad neked?

Addigi némaságom eltűnt, úgy sírtam, mint egy gyerek. Az apám karjaiba bújtam, és zokogtam, ahogy a torkomon kifért. Annyi idő után sem haragudott rám. Szó szerint elhagytam őket, nem igazán érdeklődtem felőlük, el akartam rejteni az életem ezen részét. Borzasztó önző és hálátlan voltam. Lemondtam a szüleimről, pedig ők még most is, még így is engem tartanak az elsőnek. Leírhatatlan kínt éreztem.

– Bocsáss meg, kérlek, bocsáss meg! – szipogtam a mellkasába.

– Nincs miért, drágám – simította meg a fejem. – Nem hibáztatlak azért, mert másképp akartál élni, mint itt. Nem róhatok fel neked semmit, mert nekünk akkor már nem volt szerepünk az életedben. A gyerekek csak életünk vendégei. Gondjukat kell viselnünk, aztán kiengednünk őket a világba.

Még jobban sírtam apa szavaira. Áldott jó ember volt ő, a család feje, az egyetlen olyan, akihez bármikor, bármivel fordulhattam. Persze édesanyámat is nagyon szerettem, de amikor hozzámentem Ralph-hoz, valami megszakadt kettőnk között. Nem nézte jó szemmel a kapcsolatunkat, igaza volt. Akkor azonban még nem tudtam, mire is mondtam igent.

– Látnom kell, apa – engedtem el, majd megtöröltem a szemem. Elpillantott a fejem felett, a falon függő órára, majd megfogta a vállam.

– Nemsokára jön a nővér, várd meg, kérlek. Így nem merlek beengedni hozzá.

Csak bólintottam. Igazat kellett adnom neki, nem tudtam, mi fog az ajtó túloldalán fogadni, és azt, hogy fogom viselni. Rettegtem.

– Miért nem a kórházban van? – érdeklődtem, közben pedig zsebkendő után kutattam a zsebemben.

– Volt ott pár napot, de nem akartam, hogy ott haljon meg. – Itt megint elpityeredtem. – Van némi spórolt pénzünk, aztán béreltem a kórházból pár létfontosságú műszert, infúziót pedig hoznak neki a nővérek.

– Mennyibe kerül ez, apa? – ugrottam fel a kanapéról, majd a táskámban kezdtem kutatni a csekkfüzetem után.

– Telik rá – intett le.

– Nem, nem, nem fogom hagyni, hogy nélkülem csináld ezt is – húztam ki a piros bársony borítású füzetet a táskámból, aztán belelapoztam.

– Flower – lépett elém apa, majd megfogta a kezem –, nem kell vezekelned semmiért. Csak annyit kértem tőled, hogy gyere el, legyél itt, emlékezz arra, milyen volt édesanyád, és fogd meg a kezét utoljára.

Újra elkezdtek potyogni a könnyeim. Apám mindig is szépen beszélt. A mohawkoknak a vérükben van az áhítatosság, az empátia és a szerénység. Az én apám pedig ugyan félig francia-kanadai volt apai ágon, ettől függetlenül kizárólag mohawknak vallotta magát. Az apja elhagyta őket, így megtagadta, ha tehette volna, a nevét is megváltoztatja.

– Apa, én erre nem vagyok képes – ráztam a fejem. – Annyi éven át csak párszor beszéltünk telefonon, sosem jöttem el, konkrétan azt se tudtam, mi van veletek – kaptam idegesen a fejemhez. – És most elveszítem anyát. Ez az én hibám – remegett a szám beszéd közben. Alig tudtam koncentrálni. – Az én hibám, hogy nem voltam veletek eleget. Csak magamat okolhatom azért, amiért most bűntudatom van.

– Flower, ne butáskodj, hiszen egy másik államban élsz, van munkád, megvannak a magad gondjai. Nem vártuk el egy percig sem, hogy minden hónapban ide gyere, és minden nap felhívj minket. Te is telefonáltál, mi is. Arra kérlek, ezen most ne rágódj, mert beleőrülsz. Kicsikém, a bűntudat a legnagyobb démon, és csak te táplálod, senki más. Nincs értelme etetni, rendben? – nyomott apró puszit a homlokomra.

Lehunytam a szemem, és egy emlékben találtam magam. Nem messze az utcától és a rezervátumtól, volt egy kisebb erdős rész. Oda jártunk titokban cigizni. Egyszer anyám kifigyelt minket Ravennel. Ő még alig súrolta a tizenhatot, én meg éppen betöltöttem a tizenkilencet. Ralph vagy Gabe vette nekünk a cigit. Bementünk a fák közé, rágyújtottunk. Raven fogta a fejét, hogy valami történni fog, mert féloldalasan gyulladt meg a cigije. Csak legyintettem. Aztán megjelent anyám a fák között. Én lefagytam, Raven pedig ijedtében a szájába dobta a csikket, és ráharapott. Édesanyám ordítva lökdösött ki minket az erdőből. Ez volt az első és egyetlen leszidása. Hazáig kiabált velünk. Azon a napon mi mosogattunk, és nem volt jégkrém vacsora után. Raven azóta se tudott rágyújtani, én pedig sosem tettem le a cigarettát.

Mosolyogtam, ahogy lejátszódott ez a fejemben. Jólesett a lelkemnek, hogy újra átélhettem.

Csengettek. Apa felpattant a kanapéról, majd az ajtóhoz sietett. Két, számomra ismeretlen nő lépett be a nappaliba.

– Flower, ők a nővérek – mutatta be őket édesapám. – Ő pedig a lányom.

Nyeltem egy nagyot, aztán a nappali ajtajához sétáltam. Nem igazán tudtam, hogy készen állok-e arra, ami következni fog.

– Jó napot! – köszöntem az egyforma ruhát és kék maszkot viselő nőknek. Mindkettejük haja kontyba volt fogva, illetve az egyiknél egy kisebb orvosi táska is volt.

– Jó napot! – köszöntek szinte egyszerre, aztán az alacsonyabb elém lépett. – Hadd kérdezzem meg, hogy mostanában volt-e fura gyomorpanasza?

– N-nem. Nem tudok róla. Nem rémlik – dadogtam össze-vissza. Megijesztett.

– Biztosan elmondta már önnek az édesapja, hogy mi történt az édesanyjával – mondta, majd biccentett a magasabb nővérnek, aki eltűnt a lenti folyosón.

– Igen, tudom – feleltem, és a kezemet kezdtem tördelni. Ideges lettem. A szívem ezret vert másodpercenként, úgy éreztem, forog velem a nappali.

– Kérem, ha bármit is észlel, azonnal keressen fel egy szakembert. Az ilyen dolgok öröklődhetnek. Nem akarom megijeszteni, de tényeket kell közölnöm. Rendben? – bólintott, ahogy én is.

Mit mondhattam volna erre?

– A lányom szeretné látni az anyját – szólt közbe apa, majd mellém állt, és a derekamra tette a kezét.

– Persze, semmi akadálya – nyúlt a zsebébe, majd két becsomagolt maszkot nyújtott felénk. Apa elvette az egyiket, azután én a másikat. – Ezt vegye fel, kérem!

Feltettem a kék orvosi maszkot, készen álltam. Legalábbis úgy gondoltam.

A két nő előre ment, mi pedig követtük őket apával. Anya a lenti szobában feküdt, ami a lépcső mellett kapott helyet. Kiskoromban az volt a varrószobája. Nagyon szeretett varrni. Kismillió jelmezt csinált nekem, ruhákat, sőt, még álomfogókat is szőtt. Egyet elvittem magammal, amikor elmentem.

Ahogy az emlékek között lépkedtem, észre sem vettem, hogy a két nővér már a szobában van, én pedig a küszöbön állok, apa mögöttem volt. Megpillantottam édesanyámat.

Úgy gondolom, elviselek dolgokat. Olyan dolgokat, amik egyébként fájnak, de lenyelem, megbirkózom velük. Ez abban a pillanatban szertefoszlott. Minden erő kiszállt belőlem, amikor megláttam az anyámat azon a bérelt kórházi ágyon. Csövek lógtak ki belőle, fakó volt, élettelen és majdnem teljesen ősz. Lecövekeltem az ajtóban, és úgy éreztem, megsemmisültem. A szívem ezernyi darabra törött, és arra vártam, hogy valaki felrázzon a rossz álomból, amibe belecsöppentem. Hátrálni kezdtem, nekimentem apának.

– Flower, nyugodj meg – próbált nyugtatni, de hasztalan volt.

– Ez nem lehet igaz – ráztam a fejem, közben elkezdtek potyogni a könnyeim. – Apa – martam bele édesapám ingébe –, mondd, hogy ez csak egy rossz álom. Kérlek, kérlek, mondd! – zokogtam. Nekidöntöttem a fejem a mellkasának, és ordítottam a fájdalomtól.

– Kicsim, légy erős, kérlek – fogta meg az arcom, úgy beszélt hozzám. – Ne nehezítsd meg a lélek távozását.

– Nem! – szakadtam ki az öleléséből. – Nem tudok lemondani róla! – szorítottam a tenyerem az arcomra, és úgy bőgtem, mint egy kisgyerek. Nem tudtam ránézni, nem akartam így látni. Féltem, rettenetesen féltem.

– Flower, gyere, gyere ki! – kapta el apa a kezem, és ki akart vezetni, de lecövekeltem. Kirántottam a csuklóm a kezéből, aztán egy hirtelen mozdulattal az ágy felé fordultam. A két nővér az életfunkcióit vizsgálta. Nagyon gyenge volt a vérnyomása, és a szívverése is mintha egyre csak lassult volna. Közelebb léptem, alig kaptam levegőt a maszkban, eláztatták a könnyeim.

– Anya – szólítottam elcsukló hangon. A tenyerem a kézfejére tettem, és megsimítottam az arcát. Jéghideg volt. Valóban távozóban volt a lelke. – Anya – ismételtem el újra. – Szeretlek, anya – az arcomhoz emeltem a kezét, vettem egy mély lélegzetet, beszippantottam az illatát, aztán szépen lassan visszaraktam a teste mellé.

– El kell engedned, kicsim – tette a kezét a vállamra apa. Bólintottam, nem tudtam megszólalni. Valójában csak kimondani nem akartam, hogy el kell engednem. – Érzi, hogy itt vagy, szeret téged – döntötte az állát a fejemnek. Ő is sírt, hallottam a hangján.

Nem így akartam újra egyesülni a családommal, de a sorsunkról nem minden esetben mi döntünk. Magamat hibáztattam, ahogy édesanyámat néztem. Egyedül én tehettem arról, ami történt, ez visszhangzott a fejemben.

– Gyengül a pulzus! – kiáltott fel az egyik nővér. Apa megfogta a derekam, és elhúzott az ágytól.

Hogy azután mi történt, nem emlékszem. Nem hallottam semmit, nem érzékeltem semmit, süketté és vakká váltam. Az agyam kikapcsolt, meg akart óvni a fájdalomtól.

A szobámban tértem magamhoz, az ágyamon feküdtem. Azon az ágyon, amin még gyerekkoromban, és ahogy körbepillantottam, semmi sem változott, mióta elmentem. Az összes poszter és kép, valamint bútor ugyanott volt, ahol hagytam. Kellemes melegség járta át a testem, hazatértem. Kitakaróztam, kikeltem az ágyból, majd az asztal felé indultam, ahol szintén régi képek fogadtak. A szürke és fehér keretek között egykori életem darabjait láttam. Képeket a szüleimmel, Ravennel, Gabe-bel és Ralph-fal is. Akkor még boldogok voltunk, gondtalan volt az életünk, a kapcsolatunk, ma meg…

Ahogy édesanyámra néztem, azonnal megfordultam, kirontottam a szobám ajtaján, le a földszintre, és óvatosan nyitottam be a szobájába, de kár volt. Az ágy üres volt. Sosem tudtam, milyen érzés, amikor megsemmisül az ember, akkor azonban a világ összes fájdalma bennem összpontosult. Fekete fátyol terült a lelkemre, a nyakamra tekeredett, behálózta a szívemet, fogva tartotta az elmémet. Ordítani akartam, de megbénultak a hangszálaim, én magam is mozgásképtelenné váltam. Az édesanyám nincs többé. Elment úgy, hogy én nem lehettem mellette. A kín hatalmas volt, térdre rogytam az ajtóban, de nem tudtam sírni, csak levegő után kapkodtam, valószínűleg pánikroham tört rám. Elterültem a szőnyegen, a plafont néztem, a mellkasom pedig úgy hullámzott, akár egy vad óceán a viharban.

– Flower! – hallottam apa hangját, majd letérdelt mellém, megfogta a fejem. – Kislányom, kérlek, szedd össze magad! – próbált lelket önteni belém, majd megfogta a karjaim, és felhúzott. Magatehetetlenül szuszogtam, aztán a levegő utat talált a torkomban, és elkiáltottam magam. Sikoltottam, ahogy az édesapám a karjaiba zárt. – Engedd ki, kislányom! – bátorított, én pedig szót fogadtam. Ordítottam, ahogy a torkomon kifért. Meg akartam szabadulni a fájdalomtól, de nem arattam győzelmet. Lángokban álltam, amik elevenen emésztettek el.

– M-meghalt, ih-itt hagyott minket – zokogtam. – Nem voltam itt, apa! Nem voltam vele! – sikoltottam. Az őrület a hatalmába kerített.

– Shhh, ne tegyél még több súlyt a lelkedre – simította ki kócos tincseim az arcomból. – Elment, mert el kellett mennie, érted? – tette nagy tenyereit az arcomra, úgy beszélt hozzám. – Fogadd el! El kell fogadnod!

– Nem tudom – nyikkantam, aztán megtöröltem az arcom.

– Gyere, vegyél be egy nyugtatót, aztán feküdj vissza, majd tiszta fejjel megbeszéljük – állított fel. Belé kellett kapaszkodnom, hogy ne essek össze, hirtelen az összes erő elhagyott. Ahogy kiordítottam magam, egy lélek nélküli testté váltam, erő nélkül.

– Nem akarok… – nyafogtam.

– De igen! – szólt rám határozottan, majd a konyhába vezetett, leültetett az asztalhoz. Apám határozott ember volt, sosem ellenkeztem vele, és akkor sem, erőm se lett volna. Adott két szem gyógyszert, meg egy pohár vizet. – Vedd be és idd ki mindet! – szólt rám, én pedig úgy tettem. Meg sem kérdeztem, miért a két nyugtató, de valójában szükségem volt rá. – Jól van, most gyere, felkísérlek – segített fel, azután elindult velem a lépcső felé.

Onnantól filmszakadás. A nyugtató a pillanat tört része alatt fejtette ki a hatását, mély és békés álomba ringatott. Emlékszem, mosómedvékkel álmodtam, hogy az erődben üldözöm őket. Mosómedvék… Anya kedvenc állatai voltak.

2. fejezet

Nem mondtam volna, hogy olyan jól érzem magam lelkileg, de mi másképp fogjuk fel a halált. Ez azonban abban a pillanatban nem igazán ment. Nem sokat tudtam aludni, úgy éreztem, édesanyám szelleme az ágyam mellett áll. Egyszerűen nem tudtam elengedni, magamat okoltam mindenért. Abban tényleg bűnös is voltam, hogy nem éreztettem vele, mennyire szeretem, és mit jelent nekem. Magától értetődő volt számomra, hogy ő mindig is ott lesz, mindig elérhető távolságban. Azt hittem, elpusztíthatatlan.

Próbáltam összeszedni magam, és apámra hallgatni, miszerint el kell engednem édesanyám lelkét. Egyelőre nem ment. Akkor tudatosult bennem, mit is veszítettem el, félárva lettem.

Lezuhanyoztam, azután próbáltam valami reggelit készíteni, de a hűtő teljesen üres volt. Apa nem jött le, én pedig nem akartam zavarni, így elmentem bevásárolni, gondoltam, majd ez eltereli a gondolataimat. Ahogy elhaladtam a földszinti szoba mellett, melegség öntött el, kellemes melegség. Tudtam, hogy anya az, próbált hatni rám. Kis mosolyra húztam a számat, majd letöröltem az arcomon legördülő hűs könnycseppeket.