Móra

Szerkesztette: Dóka Péter

Szakmai lektorok: Gáspár Zsuzsa, Zeitler Ádám

Az orosz nyelvű részeket Mátyás Jánosné lektorálta

Borítóterv: Müller Péter

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Zágoni Balázs, 2024

© Móra Könyvkiadó

Az alkotó műve a Magyar Művészeti Akadémia művészeti ösztöndíjprogramjának támogatásával jött létre.

A könyv megjelenését támogatta a

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-712-3 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Bolla Eszter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2024

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Kalandor behajlította hátsó lábait, fejét az erkélykorlát alatti résbe dugta, és feszülten figyelt. Előbb csak a villamos felsővezeték kezdett finoman remegni. Aztán már hallani lehetett, ahogy a Lövölde tér felől csikorogva befordul a 46-os. Ekkorra a finom remegés jól látható rezgéssé erősödött, a macska behajlította mellső lábait is, a hátán pedig felállt a szőr. És amikor végre megpillantotta a szemközti házfalon végigszáguldó fekete „egeret”, Kalandor kilőtt, mint a puskagolyó.

Az akció most sem sikerült, nyávogva zuhant az újságosbódé tetejére. Vilmos bácsi, az újságárus szokás szerint kirontott az ajtón.

– Hogy a nyavalya essen beléd! – hadonászott a seprűjével, de addigra Kalandor már leszökkent a járdára, és a nyitott kapun át besurrant a lépcsőházba. Közben a villamos csengetett, és lefékezett a megállóban.

Péter az egész jelenetet az első emeleti ablakból figyelte, és hangtalanul nevetett: nem akarta, hogy az öreg észrevegye. Aztán a szemközti ház ablakára pillantott, hátha Dávid is látta a ma reggeli akciót. De a barátjánál még nem volt elhúzva a sötétítő.

Valójában Kalandor ezt csinálta tegnap reggel is, meg tegnapelőtt is, amióta csak a gazdái – vagyis Péter és a szülei – ideköltöztek a Felsőerdősorra.

„Háború ide vagy oda, azért történnek jó dolgok is” – állapította meg Péter. Például az, hogy Dávidék szóltak nekik, hogy ez a szép nagy lakás kiadó lett, és ők – éppen Péter tizedik születésnapja előtt – ideköltözhettek a Városliget szomszédságába, egy olyan utcába, ahol még villamos is jár! Így aztán pont szemben lakhatott padtársával és legjobb barátjával, akár az ablakból is átkiabálhattak egymásnak, és reggelente együtt villamosozhattak az iskolába.

Csak Kalandor nem szokta meg a villamost. Az erkély résén át nem is láthatta a járművet, csak az áramszedő árnyékát, egy fekete foltot, amely végigsuhant Dávidék házának falán. Ha rájön, hogy az ő fekete „egere” nem több egy árnyéknál, bizonyára nem ugrik. De ő rendíthetetlenül hitt abban, hogy egy jól fejlett, fekete egeret lát, ami naponta többször is végigszáguld az orra előtt. „»Ne legyek macska, ha kihagyok egy ilyen lehetőséget!«, gondolhatta ilyenkor Kalandor” – gondolta Péter.

Aznap már nem próbálkozott. De másnap reggelre elfelejtette az egészet, és amikor Irma néni kinyitotta az erkélyajtót, hogy szellőztessen, ismét kisurrant az erkélyre, és újból egerészni próbált. A villamos csöngetett, és továbbindult a Hitler téren[1] át a Nyugati pályaudvar felé.

– Kiugrott?! – kiáltotta ekkor egy hang a túloldalról.

Dávid ablaka immár tárva volt, és a fiú kíváncsian forgatta a fejét.

– Ki! – válaszolt nevetve Péter. – Lekésted! De amilyen hülye, szerintem holnap is ki fog…

Tekintete Dávidék házának falára tévedt, a felirat helyére.

„Aki zsidótól vásárol, az hülye!”

Még két héttel korábban, március legelején mázolta fel valaki fekete festékkel Dávidék kisboltja mellé. Péter jól emlékezett a délutánra, amikor meglátta a feliratot. Zongoraóráról jövet beugrott a fűszer- és csemegeboltba, mélyet szívott a különleges illatokból, és szokás szerint megkérdezte:

– Kezicsókolom, itthon van már Dávid? Felmehetek hozzá?

Sári néni szokás szerint bólintott.

– Persze, menj csak.

De az arca gondterhelt volt, talán ezért nem tette hozzá azt, amit máskor sosem hagyott ki. Péter pedig nem merte megkérdezni. Amikor már az ajtónál járt, Sári néni észbe kapott.

– Nem kérsz bonbont, Péter?

A fiú széles mosollyal fordult vissza.

– Csak egyet, ha szabad! – felelte, mint mindig, majd kiválasztotta az arany sztaniolosat, amelynek a tölteléke csokikrém volt.

– Tessék, vigyél egyet Dávidnak is.

Péter megköszönte, és kifordult az ajtón. Amikor kilépett a korán sötétedő tavaszi délutánba, és becsukta maga mögött az ajtót, megpillantotta a feliratot. Frissen csillogott a festék, a szavak kezdőbetűi lefolytak a járdáig. Elolvasta, és nem tudta, mit tegyen. Szóljon Sári néninek? Valószínűleg tudja már, talán pont emiatt szomorú…

„Aki ilyeneket ír, az a hülye! Sári néni nem is zsidó” – gondolta Péter, miközben Dávidék lépcsőházában kettesével szedte a fokokat, és szájában szétolvadt a csokikrém.

Másnap Dávid anyukája és Péter mamája együtt sikálták le a feliratot. Dávid és Péter pedig felváltva cipelték egy bádogvederben az udvari csaptól a vizet.

A feliratot sikerült teljesen eltüntetni, de ha valaki már látta, a beszürkült vakolat továbbra is emlékeztette arra, hogy mi állt ott.

– Siessünk, pajtikám! – kiáltott át Péter Dávidnak. – Ha elkésünk, lehord az őrsvezető!

A két szemközti ablak egyszerre csukódott be. A cserkészcsapat tagjai vasárnap reggel kilenckor találkoztak a Vértanúk terén. Dávid és Péter húsz perccel korábban ugrott fel a majdnem üres villamosra; csak a nagyon figyelmes szemlélő mondhatta volna meg a két nagykabátos, hátizsákos fiúról, hogy cserkészek. Péter bánatára épp akkor kellett „feltűnésmentessé” válniuk, amikor kiscserkészből rendes cserkészek lettek. A nyakkendőt ugyan viselhették, de az utcán jobb volt a kabáttal eltakarni. Ezenfelül a nyilvános köszöntésből is csak annyi maradt, hogy halkan „Jó munkát!” kívántak egymásnak.

Amióta az ország vezetői egyre rosszabb szemmel nézték a cserkészeket, és legszívesebben mindegyiküket átminősítették volna leventévé[2], nem ártott az óvatosság.

Éppen kilenc óra volt – a távolból mintha harangszót is hallottak volna –, amikor leszálltak a villamosról a Vértanúk terén.

Pelbárt őrsvezető gondterhelten pillantgatott jobbra-balra a szobor előtt. Körülötte gyülekeztek az őrs tagjai.

– Farkaskölykök – szólította őket a csapatnevükön –, sajnálom, de ma elmarad a kirándulás.

Mindenki felzúdult.

– De miért?!

– Arról volt szó, hogy a Normafánál lesz tűzrakóverseny!

Az őrsvezető felemelte a kezét. Mindenki elhallgatott.

– Bejöttek a németek.

A cserkészek ijedten forgatták a fejüket, mintha épp ide, a Vértanúk terére jöttek volna be.

– Mindenki hazamegy, a lehető legrövidebb úton. Értettem? És az Andrássy utat kerüljétek el, nincs bámészkodás! Jó munkát!

Péter és Dávid csalódottan indultak hazafelé. Majd egyszerre néztek egymásra.

– Mi lenne, ha… – kezdte Péter.

– Épp csak megnézzük – folytatta Dávid.

– Hisz útba esik – helyeselt Péter.

– Pontosan! Aztán gyorsan hazamegyünk – bólogatott Dávid.

Csak egy kicsit kellett kerülniük ahhoz, hogy az Andrássy út érintésével jussanak el a Felsőerdősor utcába. Az Andrássyhoz közeledve egyre erősebben hallották a dübörgést. Az utolsó száz métert már futva tették meg, majd óvatosan előrefurakodtak a bámészkodók között.

A motorkerékpárok és a kocsik hosszú sora épp véget ért, és a tankok következtek.

– Panzerek! – mondta Péter izgatottan, de hangját alig lehetett hallani a dübörgéstől. A lassan tovagördülő tankok tornyában egy-egy morcos katona állt, mindegyikük keze a géppuskán, mintha valami láthatatlan ellenségtől kellene tartaniuk.

Mire a tankok elhaladtak, az egész Andrássy út megtelt kipufogógázzal, és Dávidot elfogta a köhögés. Ekkor egy másfajta hang kezdett erősödni. Péter lenyűgözve nézte a végtelen sorban közeledő német katonákat. Tökéletesen egyszerre lendítik a kezüket, csapják a lábukat, mégis, mintha a legkisebb erőfeszítés nélkül vonulnának a Városliget felé. Minden egység előtt egy zenekar masírozott, és német indulókat játszott. Az utánuk menetelő század pedig teli torokból énekelt. Az utca most már nem a lánctalpaktól remegett, hanem a sok ezer csizmától, ami egyszerre csapódott a földhöz.

Szemközt egy csapat levente állt, náluk pár évvel idősebb fiúk, és lelkesen integettek a katonáknak. Már-már Péter is integetni kezdett, de ekkor Dávid oldalba lökte, és a fülébe súgta:

– Szerinted csak az állatkertbe mennek, vagy felülnek a hullámvasútra is?

Péterből kibukott a nevetés, de gyorsan elfojtotta. Nem érezte a pillanathoz illőnek.

– Gyere, menjünk! Ne legyen aztán baj – mondta Péter.

Otthagyták a masírozó német katonákat, és elindultak hazafelé.

– Szerinted miért jöttek be? – kérdezte Dávid. – Megszállnak minket?

Péter megvonta a vállát.

– Talán azért, hogy segítsenek a mieinknek.

– De akkor miért nem mehetünk mi most a Normafához?

– Hát ezt én is szeretném tudni.

Péterék kapujában megtorpantak.

– Feljössz? – kérdezte Péter.

– Előbb hazamegyek, hogy tudják az öregeim, hogy mi a dörgés, jó? Aztán telefonozok.

Mikor belépett a kapun, Dávidot elsőként a csend lepte meg. Vasárnap volt, ilyenkor már ki szoktak szűrődni a körfolyosókra az edénycsörömpölések, beszédfoszlányok, veszekedések és nevetések, valamint a bekapcsolt rádiókból áradó zene. De most néma csend volt. Mintha mind aludnának, vagy elmentek volna valahova. Csak a szagokból tudta megállapítani, hogy mégis itthon vannak: a földszinten Elekes bácsi, a házmester már megkapta a kolbászos rántottáját, vele szemben pedig Cseke néni hazaért a reggeli miséről, és feltette főni a csontlevest.

Az első emeleten, a lakásuk felé közeledve élénk szóváltás ütötte meg a fülét. Az anyukája – Sári néni – beszélt valakivel emelt hangon, de másképp, mint ahogy vele vagy Apával szokott. Ekkor jutott eszébe, hogy most náluk vendégeskedik Joli néni, a füredi nagynénje. Csak nem vele veszekedik? Benyitott, és meghallotta nagynénje hangját:

– Nem lehetsz ennyire önző, Sári!

– Nem fogom a családot kettészakítani, megmondtam! – hallotta az anyja hangját a nappaliból.

Dávid halkan csukta be az ajtót, hogy tovább hallgatózhasson.

– Egypár hét mindössze! Amíg kiderül, hogyan tovább. Vidéken mégiscsak biztonságosabb.

– Én nem tudom, Béni se tudja, akkor te meg honnan tudod, hogy hol biztonságosabb?!

Joli néni nem adta fel.

– Dávid is, Noémi is imádná! Sárikám! – fogta kérlelőre Joli néni – Fogd fel úgy, mintha vakáció lenne a gyerekeknek. Neked is jól jönne egy kis nyugalom!

Szóval el akarja vinni őt és Noémit Balatonfüredre? De hát ez csuda jó! Eddig minden nyár fénypontja a három füredi hét volt. Egész nap játszani a kertben az unokatesókkal, Somával, Ábival meg Annabellával, lubickolni a Balcsiban, vitorlázni Rudi bácsival, fagyizni a Jegesmackóhoz címzett fagylaltozóban! Persze egy kicsit jobb lenne Noémi nélkül, aki állandóan a nyomukban van, és ha lemarad, máris bömbölni kezd… De még így is csodás lenne!

– Csakhogy most nincs vakáció, Joló! Dávid iskolába jár, Noémi végre szobatiszta lett. Nem akarom vele elölről kezdeni az egészet. Nem mennek, és kész!

– Mindig csak magadra gondolsz! – mondta Joli néni halkabban, remegő hangon. Aztán várt, talán valami magyarázatra vagy engedményre, ám az nem érkezett meg. – Nincs miért maradnom, Sári. Pakolok és hazamegyek!

Joli néni kisietett a nappaliból, de az előszobában megtorpant. Szégyenkezve nézett az unokaöccsére. Aztán közelebb lépett hozzá, és halkan megkérdezte:

– Dávid, nem lenne kedved eljönni…

– De! – vágta rá Dávid.

– Azzal, hogy elmész, nem fogsz zsarolni, Joló! – kiabált ki az anyja a nappaliból, majd megjelent az előszoba ajtajában. – Dávid, te miért nem vagy a cserkészkiránduláson?

– A németek miatt… Lefújták… – nyögte ki Dávid.

– Látod, Sári? Ha még ezt is, akkor talán…

– Az látom, Joló, hogy bármi is lesz, jobb, ha együtt a család! Ha menni akarsz, megértem, mert a tieid ott vannak. De az én gyerekeim itt maradnak! – vágott a szavába Sári néni, és magához húzta a fiát.

Dávid nagynénje ezután egy szót sem szólt. Bement a vendégszobába, és elkezdte bepakolni a bőröndjét.

Dávid kicsit várt még, hátha megnyugszik az anyja, aztán bepróbálkozott:

– Édesanya, nem lehetne mégis? Csak rövid időre… És Noémi itt maradhatna veletek, csak én mennék! – tette hozzá, mert úgy gondolta, ezzel mindenki jobban járna.

Sári néni hallgatott, és Dávid már-már reménykedni kezdett, amikor nagyot sóhajtott, és megrázta a fejét:

– Nem lehet, kisfiam, sajnálom.

Dávid dühösen lökte el az anyja kezét, és berohant a szobába. Az ágyra vetette magát, legszívesebben sírt volna. Aztán eszébe jutott, hogy egyből két cserkészszabályt is megszegett. Azt, hogy önmagával szemben szigorú és másokkal gyöngéd legyen, meg azt is, hogy a cserkész vidám és meggondolt. Nem, ő most egyik sem ezek közül!

Felállt, járkált a szobában, végül az ajtóra tapasztotta a fülét. Hallotta, hogy Joli néni megkérdezi az apját:

– Béni, drága, kivinnél az állomásra?

– Hogyne, Jolikám, hogyne. Csak az a gond, tudod, hogy a limuzin a szervizben van, a sofőr meg továbbképzésen, Bécsben. Ezért be kell érned csekélységemmel, meg az oldalkocsis Mérayval.

Dávid még haragjában is elvigyorodott. Az apja ismét viccel! Hisz nincs se autójuk, se sofőrjük, csak Apa oldalkocsis Méray motorkerékpárja, amivel horgászni jár, meg bevásárolni Anya fűszer-csemegéjének.

Joli néni azonban most nem nevetett. Béni bácsi halkan megkérdezte:

– Tényleg mész?

Dávid nem hallott választ, de Joli néni bólinthatott, mert az apja nagyot sóhajtott, majd reccsent a karosszék: felállt, és elindult felvenni a kabátját.

Milyen könnyen feladta Joli néni! Egyszer már igazán lehetne igaza a húgával szemben. Mert Anya most tényleg csak magára gondol!

Az egész vasárnap borzasztóan telt: Anya és Apa hol suttogtak, hol hangosan vitatkoztak. Anya az elején mindig fennhangon panaszolta a magáét, aztán lassanként kiadta a dühét. Mielőtt teljesen lenyugodott volna, Apa tett valami viccesnek szánt, de elég csípős megjegyzést, amitől Anya ismét nekibőszült, és kezdődött minden elölről. Ha pedig Dávid kiment, mondjuk a vécére, akkor Anya mindig azt sziszegte: „Nicht vor dem Kind!”[3] Aztán, ha visszament a szobájába, folytatták.

Apa csak egyszer emelte fel a hangját. Dávid az apja válaszából értette meg, hogy mit mondhatott Anya.

– És mégis, hova a fenébe mennénk?! Bécsbe? Vagy Berlinbe?

– Miért bohóckodsz! Nem te beszéltél semleges országokról? Svájc például?

– A svájciak mindenkit visszafordítanak a határról!

– Amerika?

– Sárikám, hadat üzentünk az Egyesült Államoknak! Elfelejtetted? Hadifogolynak mehetnénk, esetleg. Figyelj, eddig minden zsidó hozzánk menekült, Lengyelországból is, a csehektől meg a szlovákoktól is. Budapestet ők mind biztonságos helynek érzik. Akkor nekünk miért nem jó itt?

Anyát nem lehetett ennyivel leszerelni.

– Brazília?

Apa nagyot sóhajtott.

– Rendben, teszem azt, kimegyünk. Nem tudom még, hogyan és miből, de tegyük fel. Lehet, hogy te majd ott is nyitsz egy kis fűszer-csemegét, de én mi a fenét csinálok? Én ebből a nyelvből élek! Ezt csűröm-csavarom, kényszerítem mondatokba, ezért fizet a szerkesztőség. Én nem tudok portugálul humorizálni és cikkeket írni!

Dávid elképedt. Elutazni… Világot látni… Óceánjáróval átkelni az Atlanti-óceánon… Micsoda kaland lenne! Aztán arra gondolt, hogy az unokatestvéreit nem szívesen hagyná itt. Menjenek együtt! Tényleg, együtt a nagycsalád! És az osztálytársai? Péter! A többiek nem igazán fontosak, de Péter igen. Viszont ők nem zsidók. Nekik nincs félnivalójuk… Mindegy. Apa nem akar elutazni, Anya meg nem engedi az unokatestvérekhez sem. Jól nézünk ki.

– De akkor mi lesz velünk, Béni? – kérdezte az Anyja.

Immár nem kiabált, és a hangjából Dávid félelmet hallott ki.

– Csak lesz valahogy. Ne feledd, Sári, az amerikaiak már partra szálltak Olaszországban, mindjárt Rómában vannak. Az oroszok meg elérték a Kárpátokat. A fritzek[4] hamarosan elhúznak a jó fenébe! Azt a pár hetet meg csak kibírjuk valahogy.

Milyen nehéz a szülőkkel! Dávidnak zongorázni sem volt semmi kedve, pedig az többnyire felvidította. Ráadásul hétfő délután zongoraóra lesz.

Az elején tiszta kínlódás volt ez a zongora, de tavaly már kezdte megszeretni. Közben Péternek is megtetszett, úgyhogy elkezdtek együtt járni órákra, és a tanárnő adott nekik egy négykezes darabot. Együtt zenélni, amikor már jól ment, tényleg klassz volt! Egymásra nézni, biccenteni, majd egyszerre leütni a billentyűket… És persze Dávid játszhatta a nehezebb szólamot, mert neki már jobban ment.

Végül aznap nem zongorázott, és nem is ment át Péterékhez. Csak telefonon beszélt vele, és elmondta, hogy mi a helyzet. Hétfő este viszont átment hozzá, és Péter meglepetésére nem egyedül. Elkísérte őt az anyja, a kisírt szemű Sári néni is. Irma néni megölelte a szomszédasszonyát, majd feltett főni egy kávét, és leültek a konyhában beszélgetni.

Dávid szégyellte, hogy sír az anyja, ráadásul nem is tudta, hogy pontosan miért. De Péter intett neki, és eltűntek a gyerekszobában. Legalábbis látszólag. Péter jó hangosan becsukta az ajtót, de aztán megállt, a szája elé tette az ujját, és intett Dávidnak. Majd óvatosan elindult visszafelé. Az ebédlőben lábujjhegyen kerülgette a parkett recsegő részeit, Dávid pedig ügyelve követte. Aztán a fülüket mindketten a konyhaajtóra tapasztották.

– Nagyon kérlek, Irma, vegyétek át a boltot!

Csend. Irma néni valószínűleg szóhoz sem jutott.

– De Sári, én csak egy fodrász vagyok, nem is értek hozzá…

– Ígérem, semmi gondotok nem lesz vele. Én intézek mindent ezután is: beszerzek, eladok, könyvelek, de papíron muszáj, hogy a tietek legyen! Most, hogy bejöttek a németek, már tényleg nem mehet ez így tovább…

– Sári, én… nem is tudom, mit mondjak. Mi szívesen segítünk, de nem lesz ebből baj?

– Kissék és Nussbaumék is átadták a szomszédjuknak az üzletet, és ment minden szépen tovább! Természetesen megfizetnénk a fáradságotokat…

– Nem erről van szó!

– Tudom. De csak bennetek tudok megbízni.

Ismét csend, majd Irma néni szólalt meg:

– Beszélek Tiborral. Még ma este beszélek vele…

– Köszönöm, drága! Tudtam, hogy számíthatok rád! – mondta Sári néni. – Te, ha, Isten őrizz, Bénivel történik valami, semmi más bevételünk nincs.

És ekkor elsírta magát. Péter eddig tátott szájjal hallgatózott. Az elmúlt években – vagyis amióta Péter elég nagy volt ahhoz, hogy értse, amiről körülötte beszélnek a felnőttek – egyre többet hallott a zsidókról. Hogy milyen kártékonyak a magyar emberek számára, és hogy nem szabad engedni, hogy az egész országot ők uralják. Azt nem tudta, hogy kik azok a zsidók, viszont a Papa csak nevetett, a Mama meg bosszúsan legyintett, ha ilyesmit írt az újság vagy mondott be a rádió. Az apja régebben marhaságnak nevezte az egészet, hatökörnek, aki ilyet leír, és gerinctelennek a képviselőket, akik a parlamentben megszavaztak egy újabb törvényt a zsidók ellen. De amióta a Népjóléti Minisztériumban lett osztályvezető-helyettes, már csak fintorgott, mint akinek elege van az egészből. Nem verte többé nagydobra a véleményét, a szomszédok előtt sem mondott ilyesmit. Csak Irma nénivel beszélgettek erről, főleg, amikor azt hitték, hogy ő nem hallja.

Péter eddig nem gondolt arra, hogy a legjobb barátja és annak a családja zsidó lenne. A falfelirat láttán is csak rossz tréfára gyanakodott, talán a csínytevők eltévesztették a házszámot. Most, hallgatózás közben állt össze a fejében minden, az is, amiket korábban Dávidtól hallott: hát ezért nem lehet többet saját üzletük, ezért akarta Joli néni Füredre vinni Dávidot és Noémit, és ezért gondolt Sári néni arra, hogy talán jobb lenne, ha mind elmennének külföldre.

Szóval zsidók! Barátjára nézett, és látta, hogy Dávid lehajtott fejjel áll, cipőjével a parkett rését bökdösi.

„Vajon azt szégyelli, hogy a mamája elsírta magát, vagy azt, hogy zsidó? – töprengett Péter. – De azt, hogy zsidó, miért kéne szégyellnie? Annak született, és kész. Azok szégyenkezzenek, akik bántani akarják őket! Még hogy uralják az országot, meg a magyarok vérét szívját. Dávidék? Micsoda hülyeség!” És ekkor elhatározta, hogy pontosan ugyanúgy fogja szeretni, mint eddig. Sőt, ha lehet, még jobban!

Eközben Dávid arra gondolt, hogy legszívesebben elsüllyedne. Miért kell az anyjának így viselkednie? Könyörög Irma néninek? Miért van ez a cirkusz a bolttal és a költözéssel? Nem volt jó ötlet a hallgatózás… Az egész a németek miatt van? Talán. Csakhogy a feliratot Anya boltjára már a német megszállás előtt felmázolta valaki! És arra is tisztán emlékszik, amit Anya akkor mondott, amikor ő még csak másodikos volt: már az is csoda, hogy nőként elvégezhette az egyetemet, de zsidóként arra, hogy ott is maradjon tanítani, semmi esélye. Mi az, hogy zsidóként? Ekkor eszébe jutott Annabella, a legkisebb füredi unokatestvére. Egy nagy családi vacsoránál, amikor a szülők az aktuális zsidótörvényt tárgyalták, csípőre tett kézzel megállt az asztal előtt, összeráncolta a homlokát, és megkérdezte: „Mondjátok már meg végre, mi az, hogy zsidó? Foglalkozás vagy szórakozás?” Akkor mindenki nevetett, de most Dávid arra gondolt, hogy a zsidóság nem foglalkozás, nem is szórakozás, hanem egy betegség, amiből nem lehet kigyógyulni…

Péter megérintette Dávid vállát, rámosolygott, és intett neki, hogy lopakodjanak vissza a szobájába.

Egy hét múlva új felirat díszelgett Sári néni üzletén. A Herzog fűszer- és csemegebolt táblát levették; most az állt a helyén, hogy Nagy Tiborné fűszer- és csemegeboltja. Továbbra is Sári néni árult benne, de immár Irma néni is gyakran bement, vagy reggel a fodrászatba menet, ahol dolgozott, vagy munka után, hogy aláírja a számlákat és a szállítóleveleket.

Dávid kezdte megszokni a háborút. Amikor először mondta be a rádió, hogy „Légoltalom, vigyázz, légoltalom, vigyázz!”, majd azt, hogy „Achtung! Lichtspiele! Krokodil, Melke, Gros…!”, és futni kellett le a pincébe, akkor persze a torkában dobogott a szíve. Később magyarázta el Apa, hogy ez a titkosított üzenet a német és magyar légvédelemnek szól, és a „Krokodil” épp Budapest megnevezése a katonai kód szerint. Hogy a „Melke” vagy a „Gros” minek a neve, azt ő sem tudta.

Volt abban valami izgalmas, hogy végre azt kellett csinálnia, amire a szülei már jó előre felkészítették, és ő pontosan tudta, mi a feladata: felkapni a vizeskulacsot és az elemózsiás táskát, amiben volt néhány gyertya, egy doboz gyufa, a Winnetou-könyv, az Ember, ne mérgelődj![5], és aztán rohanás le a lépcsőkön!

A házmester már az udvaron volt. Fején a vicces katonai vassisakkal, irgalmatlanul verte a porolóra kötött vasdarabot, hogy a legsüketebb szomszéd is értesüljön a légiriadóról. Pedig ő volt az, aki nagyothallott.

Dávid elsőként ért le a pincébe. Mielőtt leült volna a Herzog család számára fenntartott sarokba, megsimogatta az új tartógerendákat. Még 1941 tavaszán hozták őket, napokig ott hevertek egy halomban az udvaron, erdélyi fenyvesek illatát árasztva. Aztán Elekes bácsi felügyeletével – aki nemcsak házmester volt, de egyben a légoltalmi pince parancsnoka is – a férfiak lecipelték az oszlopokat az óvóhelyre. Két, kalapáccsal és fűrésszel felszerelkezett munkás pedig bekalapálta őket a boltozat alá.

Dávid és Péter is segédkezett. Péterék házában nem volt légoltalmi pince, így nekik is ide kellett átjönniük bombázás esetén. Elekes bácsi igen elégedett volt az eredménnyel, a végén intett a két fiúnak, és hátravitte őket a pince legtávolabbi zugába. Ott végigkopogtatta a falat, majd egyszer csak megállt.

– Itt, ni!

– Mi van itt?

– Tartsd csak ide a viharlámpát, Dávid! Látjátok? Itt más a tégla színe. Itt van a titkos átjáró.

Dávid és Péter nem hitt a fülének. Elekes bácsi feléjük fordult, bal kezével felemelte a lámpát, és megvilágította jobb mutatóujját.

– Ha találat éri a házat, és beomlik, akkor nem lehet már kijutni a pincéből. Ilyenkor itt kell áttörni a falat. Ezen a lyukon át lehet mászni a szomszéd pincébe. A csákány itt van a pad alatt. De nem lesz rá szükség. A Führer[6] győzni fog, és akkor egyszer s mindenkorra elkotródnak az ellenséges gépek a fejünk fölül!

Most, amíg a többieket várta, Dávid odament az átjáróhoz, és megkopogtatta. Üresen kongott. Odatapasztotta a fülét, hátha meghallja a mozgolódást odaát, hiszen ha légiriadó van, ott gyülekeznek a szomszéd ház lakói is. Ekkor gyors lépteket hallott a pincelejárón: érkeztek a szomszédok, elsőként Cseke néni, a lányával.

Dávid félt, hogy esetleg Péterék nem hallották a szirénát, még arra is gondolt, hogy átszalad hozzájuk, bár figyelmeztetés után szigorúan tilos volt máshova menni, mint a légópincébe. De nem kellett sokáig aggódnia: a harmadik ember, aki leereszkedett a pincébe, a levegőt izgatottan kapkodó Péter volt.

– Mindent hoztál? – kérdezte, miközben lehuppant a barátja mellé.

Dávid bólintott. Amíg az asszonyok kötöttek vagy kártyáztak, a férfiak sakkoztak, vagy fojtott hangon beszélgettek, addig ők is jól elvoltak kettesben: a Winnetout többnyire hiába vitte le, mert a gyertyák fényénél inkább társasoztak, vagy ha azt megunták, megfordították a táblát, és malmot játszottak. Amúgy meg mindig volt mesélnivalójuk egymásnak osztálytársakról, focimeccsekről, hétvégi kirándulásokról, Dávidnak meg az unokatestvérekről. Hiszen korábban Soma, Ábi és Annabella gyakran feljöttek Joli nénivel és Rudi bácsival Füredről. Dávid az ilyen hétvégéket különösen szerette, mert úgy érezte, lett három újabb testvére. És ő, mint legnagyobb testvér, aki itt él a székesfővárosban, sorra megmutogatott nekik minden csodát: a kisföldalattit, a Széchenyi fürdőt, az állatkertet, a fogaskerekűt… Dávid volt az idegenvezető, a többiek pedig ámulva itták a szavait.

Mindazonáltal az első, áprilisi bombázást alig lehetett hallani. Csak Elekes bácsi mondta párszor, hogy „Na, hallották? Evvót a’!” Másnap aztán bemondta a rádió, hogy a Ferencvárosi pályaudvart bombázták az amerikaiak.

De ezt már együtt hallgatták fent a lakásban a rádióból, amikor Péterék is átjöttek a szokásos péntek esti zenehallgatásra és kártyázásra.

A kártyaparti előtti zenehallgatás különleges esemény volt. Ilyenkor Péter apukája, ha tudott venni „jófélét”, hozott egy üveg bort; ha nem, beérték a gyenge kávéval, amit Dávid anyukája főzött. Az asztalra mindig került házi sütésű flódni[7] vagy legalább bolti isler. Amíg zene szólt a rádióból, tilos volt beszélgetni. Béni bácsi úgy gondolta, hogy a muzsikát csak behunyt szemmel, áhítatos csendben lehet igazán élvezni. Dávid ezt nem így gondolta, de nem akarta felbosszantani.

Az apja régebben sokat viccelődött, az utóbbi hetekben viszont már az apróságok is könnyen felhúzták. Csak két dolog volt, amitől kisimult az arca; az egyik, ha vasárnap elmehetett horgászni a Méray oldalkocsis motorkerékpárjával. Ilyenkor gyakran Dávidot is magával vitte. Igaz, hogy horgászás közben sem lehetett megmukkanni, nehogy elijesszék a halakat, de Dávid annak is örült, ahogy összekacsintottak, valahányszor kapás volt, vagy ahogy Apa viccesen faggatta a vergődő halat, miközben leakasztotta a horogról: netalán ő lenne a csodatevő aranyhal? És ha igen, akkor lehetne szó arról, hogy külön-külön teljesítse mindkettőjük három kívánságát, ami ugyebár összesen hat? Majd, miután a vizesvederbe dobta, gyorsan hozzátette, hogy ez még nem kívánság volt, csak puszta érdeklődés.

Dávid szívből kacagott. A sült halat nem szerette, de a horgászást igen.

A másik, ami elsimította Apa vonásait, a zenehallgatás volt. Ilyenkor lehunyta a szemét, és hátrahajtotta a fejét. Néha a keze is mozgott, mintha vezényelne.

Amikor viszont zongorázott, a zene mintha az ujjai végéből áradt volna egyenesen a billentyűkbe, majd a zongora kalapácsain át a húrokba. Dávid úgy érezte, minden dühét, keserűségét a zenélésben adja ki. Talán ezért is volt, hogy valahányszor egy darab végére ért, végigsimította a zongorát, mintha csak bocsánatot kért volna tőle.

A zongorázás is Apával kezdődött. Dávid félt, hogy ez is olyasmi lesz, mint az írógépezés, amikor – Apa példáját követve – négyévesen ő is ütni kezdte a billentyűket, de tenyérrel, erre a karok összeakadtak, és abból nagy szidás lett. De a zongorával más volt a helyzet. Apa azt mondta Anyának, hogy jót tenne a gyermeknek valami „művészi passzió”. „Azt választasz, amit akarsz” – biztatta Dávidot, de Apa úgy tudta az ilyesmit mondani, hogy Dávid végül azt választotta, amit Apa akart. Vagyis a zongorát.

Apa, amikor megismerte Anyát, még karmesternek készült a Zeneakadémián. Aztán egy idő után azt kezdte mondogatni, hogy az akadémián „nem fog neki sok babér teremni”. Dávid ezt szó szerint értette, és úgy képzelte, hogy az apja minden reggel bemegy abba a nagy épületbe, és meglesi, hogy az ablakba tett virágcserepekben termett-e babér. Ma már tudja, hogy ez annyit tesz: Apának nem volt jövője a Zeneakadémián. Úgyhogy közben írogatni kezdett. Humoros újságcikkei jelentek meg különböző lapokban, és azokkal sikert aratott. Sokan gratuláltak, a szerkesztőség pedig bátorította, hogy írjon nekik minden héten, jól megfizetik. Így, mielőtt feleségül vette volna Anyát, felcsapott teljes állású újságírónak. „Lehet, hogy most már bánja? – töprengett Dávid. – A zenével bárhol boldogulna, nem úgy, mint a magyar nyelven írt vicces szövegeivel.”

Amikor a rádióban véget ért a koncert, hírek következtek. Ezt Dávid és Péter is meghallgatta, miközben csendben kirakták a táblát a társasozáshoz.

– Minden hatodik életévét betöltött zsidó személy – nemre való tekintet nélkül – köteles felső ruhadarabjának bal mellrészén, jól láthatóan, tíz centiméter átmérőjű, szövet-, selyem- vagy bársonyanyagból készült, kanárisárga hatágú csillagot viselni.

Dávid első gondolata az volt, hogy akkor Noéminak, akit már a zenehallgatás előtt lefektettek, sajnos nem kell, mert ő még csak három. Ki fog lógni a családból, amikor együtt mennek valahova. De ő, Dávid már a nagyokhoz tartozik, neki viselnie kell a csillagot! Csak ezután gondolkodott el azon, hogy milyen is a kanárisárga.

– Aki jelen rendelet rendelkezésének nem tesz eleget, hat hónapig terjedő elzárással büntetendő.

A bemondó a hatot jól megnyomta, mintha az elmulasztott csillag minden egyes ágáért egy-egy hónap börtön járna.

A felnőttek döbbenten néztek egymásra.

– Hát már nálunk is? Ez hihetetlen! – mondta Péter mamája.

Dávid nem igazán értette, hogy mi ezzel a baj. Sőt, büszke volt, mert tudta, hogy ez a csillag az ő nevét viseli: Dávid-csillagnak hívják.

Aztán kedd este látta, amint az anyja a varrógép fölé görnyed, és épp a csillagot varrja fel az ő iskolai kabátjára. Nem mondott semmit, mikor Dávid belépett, csak rámosolygott. A szeme piros volt, mint sírás után szokott, ezért Dávid sem kérdezett semmit.

Ettől kezdve figyelte az embereket az utcán: a legtöbben, ha meglátták a kabátján a csillagot, gyorsan félrepillantottak. De voltak, akik úgy néztek rá, mint valami undorító bogárra. És akadtak, kevesen, akik ismeretlenül rámosolyogtak.

Amúgy sokáig nem is tudta, hogy ők zsidók. Azt hitte, hogy csak Szatmári Mama és Tata azok. Tata mindig olyan furcsa szavakat használt, amelyekre Apa azt mondta, hogy jiddis[8]. Mama pedig minden pénteken imádkozott, és gyertyát gyújtott, amikor bejött a szombat. Mindig így mondták: „bejött”, és Dávid az elején kapkodta a fejét, hogy hol? Azt hitte, az is egy szomszéd, és bizonyára nagyon félelmetes, ha Mama, aki olyan szigorú tud lenni, ennyire a kedvében akar járni. Másnap átjött a szomszéd bácsi begyújtani a tüzet és felgyújtani a lámpát. Mert a villany már be van vezetve a szatmári nagyszülőkhöz, de a kapcsolóhoz sem szabad nyúlniuk, még nekik, családtagoknak sem, amíg ki nem megy a szombat. Pedig Apa felajánlotta többször is. Ahogy a nap lement, a szombat is kiment, ám ezzel nem volt vége a furcsa szokásoknak. Dávid tisztán emlékezett arra, hogy a Szatmári Mama mekkora patáliát csapott, amiért Apa a megmaradt libahúst véletlenül a piros edény helyett a kékbe tette. Azt is mondta, hogy egy nem zsidó vőtől több tiszteletet kapott volna, mint egy ilyen hitehagyott zsidótól.

Dávid látta, hogy Anyának ez rosszulesett, de egy szót sem szólt. Itthon ezekből a zsidó dolgokból semmit nem csináltak, de amikor Szatmáron voltak, Anya mindig próbált szót fogadni Mamának. Akkor Margit néni vette védelmébe Apát:

– Ami bent van, az a fontos, mamika, nem az, ami kint.

A Mama erre csak dühösen legyintett egyet.

Margit néni Anya nagyobbik testvére, a legidősebb a három nővér közül. Ő is itt élt Budapesten, de nem ment férjhez. Gyógytornászként dolgozott, egy másfél szobás lakásban élt a Pozsonyi úton. Ritkán látogatták meg, mert majdnem mindig a pácienseinél volt. Az igazság az, hogy Dávid nem nagyon kedvelte Margit nénit, mert valahányszor a nagynénje meglátta őt, mindig összecsapta a kezét, és azt mondta: „Istenem, milyen görbe ennek a gyereknek a háta!” És a családi ünnepek alkalmával is képes volt könyvet tenni Dávid fejére, hogy egyenesen üljön, vagy percenként rászólt, hogy „Húzd ki magad!”.

„Ha Tata és Mama zsidó, akkor világos, hogy Anya is az – töprengett Dávid. – És ha Mama hitehagyott zsidónak nevezte Apát, akkor ezek szerint Apa is zsidónak született. De akkor…”

– Apa, én zsidó vagyok? – kérdezte egyszer, vacsora után.

Apa leültette Dávidot maga mellé.

– Milyen nyelven beszélünk, Dávid?

– Magyarul – válaszolta döbbenten.

– Így van. Ez a legfontosabb. Persze, mi is zsidók vagyunk, csak nem vagyunk vallásosak, mint a nagyanyád. Nem csinálunk belőle nagy ügyet. Nem kell szégyellned a származásodat, de nem is kell dicsekedni vele. Pláne most nem. A lényeg viszont ez: mi is pont olyan magyarok vagyunk, mint a többiek, érted? Ugyanolyanok.

– Mondjuk, mint Péterék? – kérdezte Dávid.

– Pontosan.

Csakhogy Dávidot ez egyáltalán nem győzte meg arról, hogy pont olyanok, mint Péterék. Sokkal inkább az volt az érzése, hogy Apa csak szeretné, hogy így legyen.

Ezután már jobban figyelt a felnőttek beszélgetésére, ha a „zsidó” szót hallotta. Például amikor a fölöttük lakó nyugdíjas Nusi néni a lépcsőházban nagy hangon szidta a zsidókat, mert szerinte a háború óta még jobban szívják a magyarok vérét. Anyát és Apát figyelte, de ők nem tiltakoztak, hanem besiettek a lakásba. Bent aztán Apa kiguvasztotta a szemét, ujjait begörbítette, mintha karmok lennének, odalépett hátulról Anyához, és hangosan szörcsögve szívni kezdte a bőrt a nyakán.

Anya sikkantott egyet, majd finoman ellökte Apát.

– Hagyd abba. Nem vicces…

Béni bácsi ártatlan képet vágott, és vállat vont.

– Csak ki akartam próbálni, hogy milyen ez a vérszívás. Ha már ez az új zsidó biznisz…

Aztán elkomorodott.

Akkoriban derült ki, hogy a lap főszerkesztőjét, ahol Apa dolgozott, leváltották, mert zsidó. Hogy Anya egy ismerőse nem dolgozhat többet a színházban, mert zsidó. És az is, hogy Dávid három nagyobb másodunokatestvérét sem vették fel az egyetemre, szintén azért, mert zsidók.

De ezeket az embereket alig ismerte. Bármit is beszéltek a felnőttek, az ő élete ugyanúgy folyt, mint eddig: iskolába járt, átment Péterhez játszani, péntek esténként ők jöttek át zenét hallgatni, vasárnap pedig elment Apával horgászni.

A csillag volt az első, ami éreztette vele, hogy ő más. Más, mint az utcán a járókelők, más, mint az osztálytársai nagy része, és más, mint Péter. Noha Péter ezt nem éreztette Dáviddal, sőt, még kedvesebb próbált lenni. De az igazat megvallva, ez kicsit zavarta Dávidot. Azt szerette volna, ha Péter pontosan ugyanúgy viselkedik vele, mint eddig.

Két nappal később újabb rendelet jött ki, de Dávid erről csak zongoraóra után, a vacsoránál értesült.

– Holnap fél órával hamarabb kell kelned – mondta Anya kurtán, miközben feltálalta a rakott krumplit.

– Miért? – kérdezte Dávid, akinek a hétórai kelés is elég nagy megpróbáltatást jelentett.

– A zsidók holnaptól egyáltalán nem utazhatnak vonaton, hajón vagy autóbuszon. És villamoson is csak az utolsó kocsiban.

Eközben Sári néni jelentőségteljesen Béni bácsira pillantott, mintha csak azt mondaná: „Látod, két hete még elutazhattunk volna! Most meg már fel sem ülhetünk a vonatra…”

Béni bácsi letette az újságot, majd levette a szemüvegét is. Nem tűnt idegesnek, inkább olyannak, mint aki nagyon szeretné, hogy higgyenek neki, és ő is nagyon szeretne hinni abban, amit mondani készül.

– Nézd, Sárikám, hamarosan vége lesz ennek az őrültségnek. Egész egyszerűen nem tartható. Addig meg csak kibírjuk valahogy.

– Én nem mondtam semmit… – mondta Sári néni komoran.

– Én mondhatok valamit? – kérdezte óvatosan Dávid.

Anya bólintott.

– A mi villamosunknak csak egy kocsija van…

– Épp ez az! – kapott a szón Apa. – Technikailag így az az egy kocsi egyben az utolsó kocsi is. Tehát nyugodtan…

– Nem a gyereken kísérletezünk! – vágott a szavába Anya. – Majd ha te már kipróbáltad, és senki nem kötött beléd, nem rakott le a villamosról, nem hívott rád rendőrt, akkor esetleg. De Dávid mindenképp gyalog megy holnap. Sajnálom, majd reggel felköltelek időben – zárta le a vitát. Aztán megpuszilta Dávid fejét, és megkérdezte: – Kakaót főzzek?

Dávid szeme felcsillant. A kakaó ritka kincs volt, csak vasárnap reggel szokott Anya főzni. Egyszer Dávid fel is lázadt emiatt, hiszen a fűszer-csemegében ott állt a nagy barna fémdobozban annyi kakaó, amennyi egy egész iskolának elég lett volna. De Anya nem engedett. Elmondta, hogy sokba kerül, és azt is, hogy ha Dávid gyakrabban szeretne inni, akkor azt a zsebpénzéből kell fizetnie.

– Akkor miért adsz Péternek mindig egy bonbont, mielőtt hozzám jönne játszani?

– Miért, neked nem küldök?

– De igen.

– Vagy azt akarod, hogy neki ne adjak?

Anyát nem volt könnyű zavarba hozni.

– Nem. Csak… néha ahelyett, hogy neki csokit adnál, főzhetnél nekem kakaót. És Noéminak! – tette hozzá gyorsan, mint a család összes gyerekének képviselője.

Másnap, amikor Péter játszani jött, és nem nyújtotta át neki a csokigolyót, Dávid rögtön sejtette, hogy mi történt. De hallgatott. Ímmel-ámmal játszottak egy darabig, végül Péter törte meg a jeget:

– Dávid, szerinted a mamád haragszik rám?

– Miből gondolod? – kérdezte Dávid tettetett egykedvűséggel.

Péter elpirult.

– Hát csak azért, mert eddig, tudod, mindig megkérdezte, hogy kérek-e bonbont. De ma nem.

Dávid nyelt egy nagyot.

– Nem rád haragszik – mondta rekedt hangon –, hanem rám. De holnaptól megint kapsz bonbont, ígérem.

És örült, hogy noha nem mondta el Péternek, hogy mit beszéltek Anyával, mégis igazat mondott. Ahogy egy cserkésznek illik. Többet soha nem panaszkodott arra, hogy miért csak hétvégén van kakaó.

Most viszont rohant a telefonhoz, hogy elújságolja Péternek a hírt.

A barátja elképedve kiáltott fel:

– De hát a villamoson nincs is utolsó kocsi!

– Ahogy vesszük. Egy kocsija van. Az lehet első is, utolsó is. De fél hétkor kell indulnom, úgyhogy holnap ne várjál rám…

Másnap reggel álmosan botorkált a lépcsőházban a kijárat felé, amikor a kapualj félhomályából elé ugrott egy alak.

– Megvagy, pajtikám! – kiáltotta Péter, és belekarolt elképedt barátjába. – Azt hitted, elslisszolhatsz előlem? Na, gyere már!

Dávidnak eszébe nem jutott volna, hogy Péter hajlandó fél órával hamarabb felkelni, csak hogy együtt mehessenek. Ilyen hát egy igazi barát! Péternek pedig dagadt a melle a büszkeségtől. Ő már az esti telefonbeszélgetés után kitalálta, hogy így fogja meglepni Dávidot. Azóta próbálta elképzelni, hogy milyen képet fog vágni a barátja. És elégedett volt az eredménnyel.

De mire az iskola elé értek, mindketten kifulladtak. És a hazaút sem volt rövidebb. Mikor belépett az ajtón, Péternek már fájt mindkét lába.

– Nicht vor dem Kind! – ennyit hallott a Mama szájából. Ekkor a Papa és a Mama is ránéztek, elmosolyodtak, és gyorsan témát váltottak.

– Milyen volt az iskolában? – kérdezte a Papa.

Aznap este Péter sokáig hallgatózott, előbb az ebédlő ajtajánál, később a szülei hálószobája előtt. De csak mondatfoszlányokat hallott, amikből semmi értelmeset nem tudott összerakni. Viszont a sugdolózás azt jelezte, hogy valami nem gyerekfülnek való, titkos és talán veszélyes témáról van szó.

Forgolódott az ágyban, sehogy sem tudott elaludni. A falióra már a hajnali egyet is elütötte, mire végre álom jött a szemére.

Emiatt viszont reggel nem hallotta meg az ébresztőóra hangját. A Mama is csak későn vette észre, hogy még nem kelt ki az ágyból. Hiába ébresztette fel és sürgette, Péter pedig hiába kapkodta magára a ruháját és falta be a reggelijét, mire leért a szemközti ház elé, Dávidnak már csak hűlt helyét találta. Bizonyára várt rá egy darabig, aztán muszáj volt elindulnia, ha nem akart nagyon elkésni.

Épp jött a 46-os, Péter a megállóba szaladt, de az ajtó előtt megtorpant. Szálljon fel, amikor a barátjának nem lehet? A kalauz türelmetlenül csengetett. Péter nem akart elkésni, ezért mégiscsak felkapaszkodott. Ahogy a villamos végigzörömbölt az utcákon, tekintetével lankadatlanul a járdát pásztázta. Végül a körúton pillantotta meg Dávidot: kipirulva loholt a csillagos kabátjában. „El fog késni!” – gondolta Péter, és behúzódott egy újságot olvasó férfi mögé. Életében először nem szerette volna, hogy Dávid észrevegye.

Amikor Péter leszállt a villamosról, és becsengetés előtt két perccel az iskola elé ért, rádöbbent, hogy most egy még nehezebb döntést kell meghoznia: vagy megvárja Dávidot, és akkor biztosan elkésik, vagy bemegy az órára, mintha mi sem történt volna. Úgy döntött, hogy lesz, ami lesz, még ha be is írják hiányzónak, inkább megvárja Dávidot.

Ekkor egy kéz nehezedett a vállára.

– Ne ácsorogj itt, Nagy Péter! Mindjárt kezdődik az óra!

Diósi tanárnő volt, a történelemtanáruk és osztályfőnökük. Péter nem tudta, hogyan magyarázhatná meg neki a helyzetet, így hát követte az osztályterembe, de a Himnusz éneklése alatt végig az ajtót leste. Dávid az utolsó szakasz alatt futott be. Halkan csukta be az ajtót, lekapta a sapkáját, és az ajtó előtt vigyázzban állva énekelte az utolsó sorokat, miközben a Magyarország-térképet bámulta.

Ez Pétert már elsősként is kíváncsisággal töltötte el. A hely- és vízrajzi térképen piros krepp-papírral voltak lefedve a trianoni döntés[9] nyomán elcsatolt országrészek: Burgenland, Felvidék, Kárpátalja, Erdély és Bácska. Mindig izgatta, hogy milyen városok, folyók, hegyek lehetnek a letakart rész alatt, de a papírt piszkálni szigorúan tilos volt. Aztán második osztály elején az Erdélyt lefedő krepp-papírnak majdnem a fele eltűnt, szabaddá téve olyan érdekesen hangzó helyeket, mint a Gyalui- vagy a Görgényi-havasok, és olyan ismerős neveket, mint Kolozsvár és főleg Szatmárnémeti. Ekkor már tudta, hogy Anya Szatmáron született, onnan jött fel a nővéreivel Budapestre a trianoni döntés után. De azt is, hogy Szatmári Tata meg Aradon született, és az bizony még egyelőre a krepp-papír alatt maradt. Ezért is várta, hogy végre győzzenek, és vége legyen a háborúnak, mert akkor Arad is kibújhat a papír alól.

A Himnusz után az egész osztály együtt harsogta a Magyar Hiszekegyet:

„Hiszek egy Istenben, hiszek egy hazában:

Hiszek egy isteni örök igazságban,

Hiszek Magyarország feltámadásában! Ámen.”

Az áment követően a padok fedelei csattogni kezdtek, mindenki leült, és elővette a történelemfüzetét. Dávid félve nézett az osztályfőnökre. Diósi tanárnő végigmérte a kipirosodott arcú, még lihegő Dávidot, de nem szólt semmit, csak intett, hogy a helyére mehet.

Dávid szót fogadott, ő is elővette a füzetét meg a tolltartóját.

– Sajnálom, Dávid! – súgta oda Péter. – Elaludtam…

Dávid nem nézett rá, csak megvonta a vállát. Ezt úgy is lehetett érteni, hogy nem nagy ügy, de úgy is, hogy nem érdekel.

A tanárnő viszont nem kezdte meg az órát. Matatott egy kicsit a katedrán a naplóval, többen azt hitték, feleltetni fog. De aztán becsukta, felállt, és összefonta a karját.

– Aki csillagot visel, az álljon fel! – mondta nyugodt hangon.

Dávid, még két fiú a hátsó padban és egy lány megszeppenve emelkedtek fel a padból.

– A helyzet az… – a tanárnő kicsit kereste a szavakat –, hogy számotokra befejeződött az iskolai év.

Az osztályterem teljesen elnémult. Mindenki azt hitte, hogy rosszul hallotta. A négy csillagos gyerek egymásra pillantgatott.

– Vagyis többet nem kell bejönnötök az iskolába.

A tanárnő egyenként végignézett mind a négyükön. Megszerette ezt az ötödik osztályt, a reálgimnázium legkisebbjeit, akiket tavaly ősszel kezdett tanítani. Fájt a szíve, hogy ezt a négyet most ki kell szakítania a közösségből. Ráadásul ilyen durván, minden felkészítés nélkül. De ez nem az ő döntése volt.

– Le vagytok már zárva minden tantárgyból, tehát nem marad félbe az évetek. El is hoztam az értesítőtöket. Fehér, Herzog, Szabó, Zollner. Gyertek ki, vegyétek át!

A négy gyerek lehajtott fejjel ment ki, mint akik büntetést kaptak.

– No, nem kell búslakodni. Vegyétek úgy, hogy nektek megkezdődött a nyári szünet.

– A zsidók nyaralni mennek! – mondta Csopaki félhangosan a hátsó sorból.

Többen kuncogni kezdtek.

– Csend legyen!

– Ez nem igazság, tanárnő, kérem! – pattant fel Krausz Jani. – Megint a zsidók járnak jól! Nekünk miért kell akkor iskolába járni, ha…