Nemere István

Széchenyi István magánélete

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-822-6

MOBI ISBN: 978-963-453-823-3

Tartalomjegyzék

1. Egy szépreményű ifjú elindul

2. Küzdelmek kora

3. A viszályok tengerén

4. Politika és magánélet

5. „Lelkem bonyolult...”

6. „Létem nyomasztó...”

7. Kétségbeesés

8. Homályos évek

9. Az utolsó csata

Egy szépreményű ifjú elindul

A Széchenyiek elég régen beírták nevüket a történelembe, igaz, egyikük sem olyan erőteljes módon, mint könyvünk hőse valamivel később. Ám mindenképpen elmondható, hogy nem Széchenyi István volt az első a nemzetségben, aki valamelyes ismertségre vagy éppenséggel hírnévre vergődött. Úgy is mondhatnánk, hogy a két, avagy három „hazában”: Erdélyben, Magyarhonban és... Ausztriában is. Mert hiszen mint szinte mindegyik nagy arisztokrata, földbirtokos, művelt család története, az övék is e három föld között játszódott le.

Mint minden család eredetéről - amelyről a későbbi leszármazottak egyáltalán tudomással bírnak – a Széchenyiek kezdetét is egy legendával magyarázzák. Mindjárt az elején le kell szögeznünk, hogy ez a család messze nem olyan régi, a magyar történelemnek nem olyan ősi korszakából származtatja magát, mint az Esterházyak vagy a Rákócziak és számos más nemzetség.

Az 1600-as évek elején született egy Szabó nevű jobbágycsaládban egy kisfiú. A legenda második változata szerint a Nógrád megyei egyik Szécsény faluból eredt, innen vette nevét is. Ez esetben nem Szabó, hanem Szécsényi lett volna. Egy újabb változat szerint a két ős azonos, és éppen az 1629-iki nemessé emelés alkalmával változtatják nevüket az azonos kezdőbetűről Szécsényire, amit akkoriban a nemesség latinos hajlamainak engedve, és a korabeli magyar helyesírás szabályait követve írtak Széchenyinek. A kissé humoros történetből egy ravasz és tudásra szomjas parasztgyerek képe bontakozik ki. Aki püspöki kocsis lévén számtalanszor vitte a latinul is disputáló urakat és papokat a kocsiján, mindeközben pedig hátrafelé fülelt és így az évek során egészen jól megtanult számos latin kifejezést, nyelvi fordulatot, sőt mint beszélték, e nyelven jól értette még a folyó beszédet is.

Egy napon aztán a nyitott kocsiban a háta mögött szállított püspök hevesen vitatkozott egyik kanonokjával, természetesen latinul, hogy ne értsék mások - és a fiatal kocsi nem bírván tovább türtőztetni magát, hátrafordult és ékes latinsággal beleszólt a vitába. Azt ráadásul igen talpraesetten döntötte el. A püspök felfigyelt a fiatalemberre, taníttatni kezdte és látva, milyen értelmes, egyre jobb oktatókat szerzett melléje. Majd - ahogyan az akkoriban lenni szokott - megadta neki az egyetlen lehetőséget, hogy kiemelkedjen nyomorúságos jobbágy állapotából. Elintézte, hogy külön királyi oklevéllel nemessé nyilvánítsák a férfit és közeli rokonait. Így a „Szabó-családból” egyik tagja szorgalmas és éles esze révén nagy hirtelen nemesemberek lettek. Vagyis megnyílott előttük minden út, amely felfelé vezetett. A társadalom éles tagozódása ugyanis addig lehetetlenné tett minden ilyen kezdeményezést. Aki parasztnak, vagyis jogfosztott jobbágynak született, az gyakorlatilag soha semmire nem vihette. Az életpályák, a gazdagság, a művelődés és tanulás lehetősége, a szabad utazás és bármi más csak a nemesek számára volt elérhető.

II. Ferdinánd király tehát nemessé tette a Széchenyieket és ez az éles elméjű fiatalember előbb pappá, majd egyre magasabbra emelkedve püspökké lesz. Aki nemcsak a tudást szaporítja, hanem tekintélyes magánvagyonra is szert tesz. Persze kérdezhetnénk, hogy ha így állt a helyzet, akkor hogyan folytatódott a dinasztia - hiszen a püspököknek a tizenhetedik században azért már ritkán voltak gyermekeik és ha mégis, hát titkolták, „törvénytelenek” és így sem nevüket, sem vagyonukat nem örökölhették. Ám a megnemesített családban volt még egy Széchenyi, a fiatal pap öccse, és ez már - örökölvén bátyja után és azt örökül hagyván a saját gyermekeinek - a családfa szépen terebélyesedni kezdett. Már csak azért is, mert az akkori szokásoknak megfelelően nem ritkán hat, nyolc, sőt több gyermek is született egy-egy családban!

Az első Széchenyiről, erről a Györgyről számos pozitív és negatív történetet mesélnek. Az ellenreformáció korának jellegzetes alakja volt, sóváran gyűjtötte a vagyont és kegyetlen is volt, ha úgy hozta sors, miközben jótékonykodott és az igazságos bíró szerepében is tetszelgett. Hosszú életű ember volt - kilencvenhárom esztendősen lett esztergomi érsek (prímás, a magyarországi katolikus egyház feje) és százhárom évesen halt meg!

Ez egyben arra is utalt, hogy van itt jóféle genetikai örökség az egészség és a hosszú élet terén. Nos, a következő Széchenyiek (akik még két é-vel írták a nevüket) is gondoskodtak magukról és birtokaikat szépen szaporították.

Ötven évvel később egy másik Széchenyi György grófi címet kapott. Nem véletlenül. Ő viszont bátor katona volt, aki nemegyszer megmutatta a törököknek, hogyan kell kesztyűbe dudálni. Az egyik dédunokája volt Széchenyi Ferenc, István apja.

Akit például igen kedvelt II. József, a „kalapos király”. Nem meglepő persze, hogy a magyar arisztokraták nagyobb része mindig is a bécsi udvarban nyüzsgött. Társadalmi helyzetük, ideológiai beállítottságuk, neveltetésük mind-mind arra ösztönözte őket, hogy rendpártiak legyenek. Hogy azt a hatalmat támogassák, amelyik védi az érdekeiket és természetesen a nagybirtokok mellett áll. A királytól lehetett újabb birtokokat, kiváltságokat, előjogokat nyerni, a bécsi udvarban vártak rájuk olyan kvázi-állások is, amelyekért évente nagy pénzeket fizettek, de ahol szinte semmit sem kellett csinálni. És végül ott volt a lehetőség a politika iránt érdeklődők számára, hogy magas állást kiharcolva befolyást gyakorolhassanak az ország, a birodalom, sőt Európa sorsára is.

Így hát Széchenyi Ferenc, az apa is világlátott, sokat utazó és magas körökben forgó ember lévén részt vett II. József politikai tevékenységében. Később, már II. Lipót uralkodása idején az országbíró helyettese lett, majd folyók szabályozásával is foglalkozott. Köztudott, hogy 1802-ben nagy adományával megalapította a Magyar Nemzeti Múzeumot.

Mellesleg István anyja is ilyen nemzetségből származott. Festetics (Festetich) Júlia grófnő annak a keszthelyi grófnak volt a lánya, aki az első magyar gazdasági-földművelő főiskolát, a Georgikont alapította ugyanott.

A grófi család - a korabeli arisztokrácia szokásait követve - az év nagyobb részét Bécsben töltötte. De azért utaztak máshová is - Ferenc úr és Júlia vagy Julianna felesége egyszer kilenc hónap alatt bejárták fél Európát, még Londonba is eljutottak a külön erre a célra építtetett nagy és akkoriban biztosan kényelmesnek tartott utazó hintajukban. István még meg sem született, amikor apjuk már anglomániás volt: cenki kastélyában a kertet is angolosra „faragtatta”.

Azért arról se feledkezzünk meg hogy az ekkor harminchárom éves Ferenc gróf nemcsak jó gazdálkodó, alapos szerevező és jótékonykodó lélek, hanem... Nos, igen. Egy fennmaradt orvosi igazolás szerint „veleszületett ideggyengeségben és ingerültségben” szenved. Úgy vélik, egy előző politikai konfliktus váltotta ki nála ezt a betegséget. Ma azt mondanánk, nem volt konfliktustűrő képessége. Az életében szinte minden sikerült neki, ezért már egyetlen kudarc is teljesen elborította és elgyengítette.

A másik ügy, ami egyáltalán történt vele, családi természetű. Mint majd később a fia, ő is beleszeretett sógornőjébe. Bátyja felesége volt ugyanis Júlia annak előtte, és titkos viszony szövődött sógor és sógornő között, ami kitudódott és nagy botrány kerekedett a dologból. Nem sokkal annak kipattanása után a bátyja meghalt. Hogy a szégyen, vagy a nagy izgalom végzett- e vele, nem tudni de később aztán Ferenc feleségül vette bátyja özvegyét. Még arra is hajlandó volt, hogy három évig várjon a házassági engedélyre - mivelhogy a katolikus egyház egy érthetetlen és illogikus ősi szokást követve a sógori kapcsolatokat is testvérinek tekintette, vagyis aki sógornőjével hált vagy azt feleségül akarta venni, olybá vették, mintha vérfertőzést követne el a saját testvérével. Mindenesetre jellemző, hogy azért némi pénzmag fejében az arisztokraták elintézhettek pápai felmentést és akkor az „ősi törvény” már nem volt érvényes...

Mindenesetre a család eleve gazdag volt és Ferenc úr csak gyarapította ezt a gazdagságot. Kell is a birtok, mert a Széchenyiek az azt megelőző évszázadban egyre csak szaporodtak.

Nos, tehát ott tartottunk, hogy volt ugyan egy-két-három- négy szép uradalom és birtok magyar földön is, de a család jobbára Bécsben élt. Ott született 1791. szeptember 21-én István, a későbbi „legnagyobb magyar”.

Ebben a környezetben nevelkedett a kisfiú. Akit Stefannak hívtak és bár a család magyarnak tartotta magát, igazából a szülei, a nagynénjei, a saját fivérei és szinte mindenki csak „Stefferl”-nak, mondjuk így: „Pistinek” hívták. Már csak azért is, mert a család nyelve nem a magyar, hanem a német volt. Ezen beszéltek bátyjai, a család minden tagja és a személyzet is.

Maga István gróf kisfiúként megtanulta a német mellett a franciát is, no és külön a magyart. Egyes szépítő stílusú és szándékú életrajzírók szerint már kisfiúként is gyönyörűen beszélt volna magyarul - de ez így nem igaz. Lehet, gyermekként nem voltak nehézségei a nyelvvel, ám később, amikor katonatisztként szolgált és nem volt alkalma, szüksége a magyar nyelvre, egészen egyszerűen elfelejtette azt. Ez aztán megmaradt nála, élete végéig hibásan beszélt.

A szülők állítólag büszkék voltak legkisebb fiukra - de talán nem jobban, mint a többiekre. Hiszen mindegyik kitűnt valamivel, értelmes, okos gyermekek voltak. Akiket szerencséjükre alapos szakemberek vettek körül és mindent megtanulhattak.

A német nyelv dominált hát nála is. A naplóját (akkoriban mindenki naplót vezetett és ez a sokat gúnyolt szokás sokat segít most nekünk, hogy megismerjük belőlük nemcsak a régen holt nagy emberek életét, de az egyes korok különféle szokásait, gondolkodásmódját, apró eseményeit és pletykáit is...) németül kezdte írni még gyermekkorában és teljesen természetesnek tartotta, hogy haláláig is így vezette. Bizony akkoriban az volt a furcsa és megmosolyogni, csodálni való, ha a magyar főnemesek között bárki is tudott magyarul, vagy éppenséggel ezen a nyelven szólalt volna meg valahol. Az országban a hivatalos nyelv a latin volt, a folyton osztrákok között élő magyar főnemesség meg persze a németet használta.

A kisfiú, csakúgy, mint a család többi tagja, télen Bécsben, ottani házaikban élt, nyáron meg Sopronban. Akkoriban Nagycenket mellőzték. Sokat olvasott, és beteges is volt. Orvosok jártak hozzá. Vézna gyerek volt, hisz nem engedték meg neki, hogy a parasztgyerekekkel rohangáljon a mezőn - az „nem illik, Stefferl!” - hallotta anyjától. Igazából nem sokat járt iskolába - hiszen a főnemesek nem tartották magukhoz illőnek, hogy gyermekeik másokkal, polgárgyerekekkel például egyazon teremben üljenek naphosszat. Széchenyieknél is így történt, jobbnál jobb házitanítók jártak a kastélyokba télen-nyáron és a kis „Pistinek” sohasem volt nyugta tőlük.

A jelleméről nem sokat tudunk. Sajnos az a helyzet, hogy a Széchenyi-kultusz keretében és annak céljait követve szinte istenítették a kisfiút, a kamaszgyereket is - hogy aztán nagyon keveset tudunk arról, hogy igazából milyen is volt. Annyit tudhatunk, hogy maga is azt írta naplójában: nehezen tanult, néha keservesen mentek a fejébe a tanulnivalók. Vagyis nem volt olyan szuperember, mint ahogyan azt a legendagyártók igyekeznek velünk elhitetni.

Persze nem volt könnyű élete akkoriban egy ilyen főrangú gyereknek. Csak nyelvekből vagy négyet-ötöt kellett megtanulnia, a viselkedés szabályain túlmenően, aztán a természettudományok alapjait is el kellett sajátítania, nem is szólva a történelemről és jogról. „Stefferl” latint, angolt és olaszt is tanult, ez utóbbi akkoriban hozzátartozott az ő köreikben elvárt általános műveltséghez. Az angol azonban furcsán hatott, talán éppen apja késztette rá a fiút - mint emlékszünk rá, ő is eljutott Londonba és remélte, egykor fia is felkeresi a világvárost. De angolul tudni akkoriban egyáltalán nem kellett Európában, sőt még csak divat sem volt.

Mire Napoleon 1808 táján veszélyesen közel jött hadaival, a két idősebb Széchényi-fiú már régen egyenruhát öltött, katonatisztként harcoltak a francia „fenevad” ellen. A forradalmi eszmék egy csöppet sem érintették meg őket és azt kell mondanunk: István gróf sem volt egy forradalmár típus. Egész későbbi életpályája ezt igazolja. Mindig idegenkedett a radikális megoldásoktól és olyannyira konzervatív volt sokszor, hogy az szinte bántó lehetett mondjuk egy forradalom légkörében (1848-ban és később, például....)

Most a veszélyre hivatkozva a 17 éves ifjú is követelte, engedjék el őt is a harctérre. A lángoló magyar hazafi-életrajzírók általában azt hangsúlyozzák ezen a helyen, hogy István gróf a magyar haza védelmében rántott harcot. Ez éppen úgy nem igaz, mint az, hogy „Napoleon serege Magyarországra tört”. Magyarország közjogi értelemben akkor nem is létezett, Napóleonnak pedig kisebb baja is nagyobb volt annál, hogy a magyarokkal törődjön. Ő az Osztrák Birodalom és a Habsburgok ellen vonult, mert akkoriban éppen úgy hozta a hadi szerencse és a diplomácia forgandósága, hogy szembekerült későbbi apósával, Ferenc császárral. Akiktől másfél évvel később minden skrupulus nélkül megkérte egyik lánya, Mária Lujza kezét és francia császárnévá tette előző ellensége amúgy butácska lányát... Ennyit a „Magyarországot fenyegető veszélyről”.

Hamis hát minden olyan beállítás, mi szerint „Stefferl” „küzdeni akart a magyar haza szabadságáért”. Ha annyira védte volna azt, akkor az igazi rabságba döntő, Ausztria ellen kellett volna fegyvert ragadnia! De az sohasem jutott eszébe, ellenkezőleg, mindig is Ausztria mellett volt és annak érdekeit védte - mint majd látni fogjuk. Arról sem mesélnek ezek a lelkesült krónikások, hogy ekkor az apjának írott (természetesen német nyelvű...) búcsúzó levélkében „Pistike” egy szót sem ejt a magyar hazáról, hanem csak a szülői ház védelmét emlegeti, a „magyar” vagy „Magyarország” szavak elő sem fordulnak. A tizenhét éves főnemes ifjú egyik bátyjával és annak protekciójával nyert felvételt, de persze igyekeztek őt kímélni. Egészségi állapota és zsenge kora miatt távol tartották a valós katonai eseményektől, egyelőre erősítési munkálatokhoz osztották be. Talán jobb is, hogy nem kellett végignéznie a győri csatát. Ahol Napóleon maga személyesen nem is volt jelen, de ennek ellenére a nemesi felkelő sereget alaposan elpáholták az igazi katonák, a francia hadsereg tagjai. Igaz, Széchenyivel kapcsolatban is azt emlegetik, hogy kis híján elfogták a franciák, majd hogy „rendben visszavonult”. Nos, ez volt az első alkalom, hogy puskaport szagolhatott, de a valóságban a nemesurakból és szolgáikból álló szedett-vedett sereg a valóságban csúfosan megfutott, amint a francia tüzérség ágyúi megszólaltak és szórni kezdték a halált...

Mesélik azt is, hogy egy fontos parancsot egyedül és dunai ladikon evezve vitt célba, miközben a folyó mindkét partját még elfoglalta az ellenség. Ezért később kitüntetést is kapott.

Hogy milyen élményei voltak a következő években, arról nem sok emlék vagy hír maradt fenn. Minden valószínűség szerint élte a császári katonatisztek léha és üres életét. Már csak azért is, mert az 1810-es évek első felében ugyan zajlottak nagy háborúk, de ez az osztrák hadsereg nem sok vizet zavart. 1813- ig - vagyis teljes öt évig! - semmi feljegyzésre méltó nem történt vele. Huszonkét éves volt ekkor. 1813-ban a lipcsei csatát megelőző napon parancsokat hordott ide-oda és állítólag ő beszélte rá a még habozó svéd trónörököst, hogy seregével mégse álljon a franciák, hanem maradjon a Napoleon-ellenes szövetség mellett. Ezért is kitüntették és előléptették. Ilyen fiatalon már kapitányi (ma: századosi) rangot kapott. Nem kételkedünk persze abban, hogy az ifjú Széchenyi kapitány igen bátor ember volt akkoriban.

Két évvel később, huszonnégy évesen a nápolyi hadjáratban is részt vett. Itt meg is sebesült, egy lovat is kilőttek alóla a roham közben. Senki sem kételkedik benne, hogy a fiatal kapitány már levetette korábbi félelmeit és a katonai pályán is megállná a helyét. De sikerült végre elintézniük Napóleont, akinek második próbálkozása, a híres Száz Nap sem járt sikerrel és a korzikainak távoznia kellett a történelmi színpadról...

Hogy mégsem volt olyan hősies a viselkedése, azt egy másik tény tanúsítja. Mindenki azt várta - ő maga is - hogy a nápolyi hadjárat után előléptetik, ez azonban nem történt meg. Mentegetői egyfelől arra hivatkoznak, hogy ez az ember mindig kimondta őszintén, amit gondol és ez nem tetszett katonai feletteseinek - bár egyetlen ilyen esetet sem idéznek. A másik, a hazafiasan lelkesült változat hívei meg azt állítják: azért „pikkeltek rá” az osztrák hadseregben, mert „igaz magyarságát nem rejtette véka alá” és hangosan magyarnak vallotta magát. Nos, ez egyfelől nem meglepő egy olyan embertől, akit Széchenyinek hívnak, és ezen aligha csodálkozott volna az osztrák hadvezetés. Nyilván a szokásos nemzetieskedő túlzásokról van szó.

Aminthogy az sem igaz, hogy István gróf azért lépett volna ki a seregből, mert „a magyar nemzet javára akart dolgozni.” Lehet, néha többet mondott, mint kellett volna és bírált is ezt- azt, ennek azonban nem sok köze lehetett állítólagos magyar érzelmeihez. Viszont mivel nem léptették elő, hát otthagyta az osztrák hadsereget.

Mellesleg előbb hosszú szabadságot vett ki és bejárta a „világot”. Itália és Anglia után Törökország és egész Kis-Ázsia következett, majd Görögországon és Szicílián keresztül tért haza. Aztán később még elment Angliába, akkor már újdonsült barátjával, Wesselényi Miklóssal.

Mellesleg akkoriban szerelmes is volt, de akit kiválasztott (volna) magának, az érdekes módon kutyába sem vette a fiatalurat. Ettől annyira nekibúsult, hogy ismét nekieredt a világnak. Angliában nagyon érdekelte nemcsak a technika és a lótenyésztés állása, de a társadalmi berendezkedése is. Ezt sok szempontból követendő példának tartotta Ausztria és a Magyarország számára is.

A fiatal gróf akár huszárkapitányként, akár civil polgárként igen népszerű volt Bécsben. Ami nem is csoda, jelentékeny birtokok örökösének hitték és amúgy ő is művelt és kedves ifjú volt. Minden bálra meghívták és sok tüzes tekintetű fiatal hölgy örült, ha a gróf úr felkérte egy táncra. Hogy még miket művelt, csak sejthető - de később, amikor megöregedvén az önvádra lett hajlamos, utólag igen sokat ostorozta magát azokért az évekért. Feltehetően élte világát és ha nemes kisasszonyokkal nem is jöhetett össze úgy igazán, hát másféle hölgyek boldogították őt az ágyban. Erről sem sokat tudhatunk, de azért ne feledjük: akkoriban a szexuális örömökre vágyó fiatalurak vagy itt, vagy ott, de valahol mindenképpen megtalálták a maguk kedvteléseihez szükséges hölgyeket, hogy azok olykor szolgálólányok, később prostituáltak vagy jobb kurtizánok voltak - igazából csak pénz kérdése volt.

„Stefferl” gróf - mert így hívták őt még a kocsisok is, no persze csak maguk között, az arisztokraták pedig e néven szólították őt - kissé különc módra viselkedett. Civilként az errefelé teljesen szokatlan és idegenül ható angolos öltözködést vállalta, mi több, szerette volna ezt elterjeszteni a császárvárosban.

Lássuk a külsejét - milyen volt ő akkor? Milyennek látták őt a levelek, emlékiratok, naplók szerzői, akik gyakorta összefuthattak vele egy-egy mulatságon, bálon, sétatéren?

István gróf az egyhangú leírások szerint középmagas volt. Vagyis nem volt magas, semmiképpen sem. Sovány volt, azt is mondhatni, hogy vékony, de izmos. A sok lovaglás miatt lábai kissé szétálltak - gyakori tünet volt ez akkoriban, amikor az emberek, különösen a katonák életük egy tekintélyes részét lóháton töltötték. Boltozatos volt a homloka, arca mindig napbarnított, szeme sötét szemöldöke diabolikusan bozontos, csaknem összeérő az orra fölött. Volt egy furcsa képessége, amellyel társaságban mindenkit megnevettetett: fejének minden részét külön-külön tudta mozgatni. Ha kellet, a füleivel billegetett, orrát, fejbőre minden pontját stb. tudta mozgatni. Különösen női társaságban szeretett ezzel dicsekedni - valóban különleges látvány lehetett, amint az anekdotázó férfiú a mondatok végén orrán csavart egyet, vagy homloka bőrét egészen a haja alá húzta, avagy mindkét fülét előre-hátra billegette, akár egy szamár.

A sok mulatozás és az alkohol szinte beteggé tette, gyakorta volt másnapos, rosszullétekre panaszkodott. A katonatiszti fizetéséből nem tudott volna ennyit dorbézolni, később meg persze már azt sem kapta. Sajnos meg kell mondanunk, hogy a fiatal gróf úr huszonöt is elmúlott és még mindig a szüleit pumpolta, belőlük élt. Az utazásai is nem kevés pénzt emésztettek fel, a bécsi mulatozásai pedig kiváltképpen megterhelték a családi kasszát. Egy-egy erősebb éjszakázás után gyomorrontása és fejfájása napokig is eltartott, aminek szülei nem örültek. István gróf gyakran került „pénzügyi zavarba”, ahogyan akkoriban az anyagi leégést nevezték. Nem tudta kifizetni számláit, mindenre kölcsönt vett fel, amit később megtoldva kellett visszafizetnie. Ezerszer megfogadta anyjának, apjának és legfőképpen önmagának is, hogy többé soha...! De aztán jöttek az újabb meghívók, volt katonabaj társai és más pajtások is fel-felbukkantak és csábították magukkal.

A nőkkel is így volt, a könnyelműsége mellett tiszta szerencse, hogy nem szedett össze valamilyen nemibetegséget, korabeli nyavalyát. Erre elég nagy esélye volt, hiszen akkoriban még dühöngött a szifilisz - már több mint háromszáz éve folyamatosan! - és más bajok is lestek a férfiemberekre. Akik gyakran váltogatták partnereiket, azok könnyen úgy járhattak, mint a mai AIDS-es időkben - hiszen a legtöbb nemibetegségre nem volt gyógymód, sem orvosság. A sarlatánok és ál-gyógyítók az álgyógyszereikkel degeszre keresték magukat, a páciensek meg szenvedtek és nemegyszer kínos halállal haltak.

A nők terén hamarosan kibontakozott egy csúnya családi ügy. Rossz fát tett a tűzre „Stefferl”, vagyis Széchenyi Pistike - legyen bár huszárkapitány, mindenki így hívta őt egész Bécsben, még a fiákeresek, virágárusok és könnyű nők is, ami kétségtelen jele egyfajta népszerűségnek. Bár talán nem túl dicséretes, ha egy úr sokat lumpol, ő az éjszaka császára - vagy annak hiszi magát - és innen ered ismertsége.

Nos, István gróf beleszeretett saját sógornőjébe!

Aki mellesleg ír származású volt, akit István egyik bátyja, Pál hozott külföldről. Karolina, vagy Caroline szép fiatal hölgy volt. Művelt, okos, jó társalgó, aki már akkor is nagy hatást gyakorolt a férfira, amikor még nem volt bele szerelmes. Karolina sokkal műveltebb volt, mint István és nem kis mértékben ennek tulajdonítható, hogy az asszony hatására István gróf észrevette addigi műveletlenségét és tanulni kezdett. Már az úri társaságokban is feltűnt neki, hogy alig tud hozzászólni a társalgási témákhoz, mert kevés az ismerete. Most bosszulták meg magukat a hadseregben eltöltött évek. Mint tudjuk, a katonaság nem az az intézmény, ahol az ember művelődhet vagy széleskörű ismereteket szerezhet - e tekintetben a seregek három ezer év alatt nem sokat változtak...

István gróf hát nem akart szégyenben maradni a társaságban, de Karolina előtt sem. Az ír nő tanácsait követve kezdett olvasni mindenfélét. Karolináról különben - egy fennmaradt festmény alapján - nem sokat mondhatunk. Görögösen egyenes orrú, sötét hajú, talán kissé szigorú tekintetű nő volt, a kor uralkodó szokása szerint hófehér bőrrel, dús frizurával. Tudott németül is, a magyar cselédséggel is csak így tudott, szót érteni. Karolina is kedvelte Istvánt, no persze neki eszébe sem jutott volna ennél többre, valami másra is gondolni.

Karolina ébresztette rá, hogy bár magyar főnemesnek tartja magát, nem is tud magyarul. Egyszer hozott neki egy Berzsenyi- verset és azt akarta, István olvassa el és fordítsa le neki. Bizony „Pistike” erősen szégyenben maradt, mert nem lévén hajlandósága a spontán és hazug rögtönzéshez, kénytelen volt bevallani Karolinának: ő bizony nem tud jól magyarul, már sok éve nem beszélt és azt is elfelejtette, amit gyermekkorában megtanult. Ne felejtsük, a magyar birtokokra sem jártak akkor már évek óta, a család ideje javát Bécsben vagy Pozsonyban töltötte, és mindig mindenki németül beszélt közöttük és körülöttük.

Karolina arra volt jó, hogy vele angolul is szót érthetett és így gyakorolhatta ezt a nyelvet is. Közben pedig a magyarismerete elillant, elpárolgott...

Néhány forrás csak halvány utalásokat tesz arra, hogy „István gróf sokszor csalódott a nőkben”. Az meg sem fordult ezen urak fejében, hogy talán egynéhány esetben a nők csalódtak István grófban...? Mert hát csöppet sem volt állhatatos. Annyiban magyar volt bizonyosan, hogy könnyen lelkesedett, szalmatüze látványosan fellángolt, hogy aztán éppen olyan gyorsan kihunyjon. Ilyenkor ráadásul mindig a másik felet okolta saját kitartásának hiányáért.

Amikor egyszer - ki tudja, miért nem tudott uralkodni magán? - mások előtt is megvallotta, hogy szerelmes a sógornőjébe, kitört a botrány. Amint az várható is volt. A huszárkapitány egyszer, állítólag egy nyári estén Karolinának is bevallotta szerelmét, aki persze elutasította őt. De nem szólt az esetről senkinek. Lehet, István gróf ettől kapott vérszemet és azt hitte: ha Karolina hallgat, talán nem utasítja el őt teljesen, van még remény!

Aztán egyszer kicsúszott a száján és attól kezdve jó ideig állt a bál. A család úgy döntött, hogy egy másik, idősebb sógornője, Lajos bátyja felesége fog vele beszélni. Őszintén szólva bármennyire is szerették őt a szülei és fivérei, húgai, sokszor elegük volt az ügyeiből. Mindenki fellélegzett, ha elutazott Angliába vagy más országokba, addig sem volt otthon. Mióta odahagyta a hadsereget, igazából semmit sem csinált. Néha tanult, olvasott, már többször kártyázott és mulatott, fogadásokra járt és általában hajnalban jött haza. A család a sógornőbe szerelmes ex-huszárkapitány ügyét nagy csapásnak tartja és azt a sógornő azonnal „Stefferl” tudomására hozta is. Végül is mindent betudtak annak, hogy a férfi részeg volt - akkor is. Mert bizony mielőtt valaki úgy képzeli el gróf Széchenyi Istvánt, mint egy szentet, és igen magas szobortalapzaton hajlamos őt látni a lelki szemeivel - az térjen vissza a földre mihamarabb. És lássa meg „Pistikét”, amint estéről estére elkártyázza pénzét - a szülei, testvérei pénzét! - és iszik, udvarol, részegen tántorog és másnap délutánig hever ágyában fejfájással, pokolian másnaposan...

És ha tett is valamit, azzal jobbára csak a figyelmet akarta magára felhívni. Ilyen volt az is, amikor a pozsonyi országgyűlésben magyarul szólalt fel - századok óta nem történt ilyesmi, a küldöttek felszisszentek, senki sem értette, miért tette ezt a gróf. Aki ráadásul hibásan beszélt, alig tudta elmondani a betanult szöveget, és fejére vonta a bécsi körök rosszallását, netán haragját. Vagy amikor később, 1825-ben egyévi jövedelmét felajánlotta a létesítendő Magyar Tudományos Akadémia céljaira, saját bevallása szerint több ellenséget, mint barátot szerzett ezzel is.

A család a Karolina-ügy miatt nem hagyta, hogy otthon maradjon. A legjobbnak azt találták, hogy Metternich szolgálatkész segedelmével elküldik jó messzire valami kvázi-diplomáciai vagy hasonló küldetésben. így aztán három nap alatt indulnia kellett Nápolyba, ahol még Napoleon egykori tábornoka, Murat uralkodott.

Ultimátumot intéztek hozzá. Ha nem vállalja ezt a „kiküldetést” és nem tűnik el azonnal Bécsből, akkor a család soha többé szóba sem áll vele. Még az anyja is azt üzente, hogy ez esetben ne kerüljön a szeme elé. Az apja ugyanazt üzente, csak keményebben. István gróf sokat adott szülei véleményére és most teljesen le volt törve. Szemtanúk szerint reszketett az ajka és nem sok hiányzott, hogy a kezdő alkoholista sírva fakadjon.

Végül is azzal vigasztalta magát, hogy felejteni megy. Elfelejteni Karolinát. Útját mindjárt el is nevezte „voyage sentimental”-nak, érzelmes utazásnak. Vagy az érzelmek legyilkolásának? Maga sem tudta, hányadán áll. Lehet, nem is volt igazán szerelmes Karolinába? Lehet, nem is tudja még, mi az igazi szerelem? Azok a nők, akiket eddig megkapott, túl könynyen jöttek, túl könnyen mentek. Elengedett magától mindenkit, a nősülés eszébe sem jutott. Mindeddig csak Karolina ébresztett benne olyan érzelmeket, amelyek talán kibírnák a házasságot is - gondolta.

Akkoriban kezdett naplót írni, amit aztán haláláig nem hagyott abba. Negyvenkét kötetnyi könyvet írt tele gondolataival, élete eseményeivel. Ami pedig Karolinát illeti, még éveken át leveleztek, sőt Széchenyi jobb ügyhöz méltó buzgalommal még akkor is folytatta képzelt vitáikat a naplójában, amikor Caroline O’Meade, Széchenyi Pálné már régen meghalt....

Ami nem akadályozta meg őt abban, hogy a Karolina- epizód után a huszonéves férfinak ne legyenek szerelmi kalandjai - mondhatni seregestől. E hölgyek azonban nem voltak olyan fontosak, hogy - naplójával ellentétben - megemlítsük a keresztneveket vagy akár csak azok első betűjét. A későbbi események fényében is tudható, hogy ezek a nők úgy elenyésztek képzeletéből és emlékeiből, mintha sosem lettek volna. És ezért nem is léteztek igazán.

Csak Karolinát nem tudja elfelejteni, hitte még egy ideig.

De Karolina hamar meghalt „sorvadásban”, ami feltehetően tüdőbajt jelentett. Egy másik szerelmét férjhez adták másokhoz. Később, Angliában járva is visszhangzott még ez az esemény - egy társaságban elhúzódtak tőle az elegáns hölgyek, mert valaki Bécsből megírta nekik, hogy ez a kimondhatatlan nevű Széchenyi gróf a saját sógornőjét akarta elcsábítani. Egyáltalán, olyan nagy felhajtás volt az ügy körül, mintha legalábbis a saját testvérhúgával feküdt volna le - ahhoz képest, hogy Karolina nem volt vér szerinti rokona és nem is feküdt le vele. A nagyobb szerelmei mind plátóiak voltak akkoriban, és éppen ezért majd’ elemésztette a vágy, hogy végre egyszer egy igen művelt, hozzáillő nőt találjon, akit aztán megkaphat. Sőt, akit talán még el is venne feleségül!

A napló tanúsága szerint ekkor már állandóan az járt a fejében, hogyan tegyen valamit a nemzetért. Mielőtt valaki örömkönnyeket ejtene (mint tették azt magyar életrajzírói sokszor), az egyet ne feledjen: Széchenyi számára a „magyar nemzet” kifejezés nem az egész magyar ajkú, vagy Magyarországon élő lakosságot jelenti - távolról sem! Ő pontosan úgy gondolkodott, mint a többi nemes. Ahányszor Ausztriában szót emelt a magyarokért, mindig és kizárólag a magyar nemességre gondolt. Nekik csak az a nemzet, nem a jobbágyok, parasztok, iparosok, bárki más. Az egész magyar történelemfelfogásuk azt tükrözte ezeknek az uraknak, hogy csak a nemes ember tartozik a hazához, és a haza is egyenlő a nemességgel.

Amilyen volt az élete akkoriban, olyan zűrzavarosak voltak a gondolatai is. Ez szépen követhető naplójában és a vele történt eseményekben. Nagy lovaglásokat rendezett, mulatozott, utazott, egyszóval - unatkozott. Amint azt be is vallotta, nem tudott mit kezdeni magával. Olvasta a világirodalom nagy regényeit és drámáit, lelkesedett, szeretett volna valami nagyot tenni. Valakikhez tartozni, nagyszerű dolgokban részt venni. Ma már szinte olvashatatlanul érzelgős, amiket naplójában írt arról, mennyire szeretné felemelni népét és valamit tenni érte...

És most beszéljünk Crescence-ről. Akit írtak és mondtak Crescentiának is.

Családi neve Seilern, és grófnő. Huszonöt éves volt a közös történet kezdetén, huszonegy évvel fiatalabb az akkor negyvenhat éves férjénél. Csakhogy bármennyire is kislányos a külseje, bizony már jó pár éve családanya. Férje olyan magyar, amilyenek akkoriban a Széchenyiek voltak - magyarul nem igazán tudó, életét Bécsben élő, az udvart szívvel-lélekkel kiszolgáló főnemes, gróf Zichy Károly. István gróf egy hintóbán ülve látta meg a „fiatal lányt” - annak hitte külseje alapján. 1824. július 22-én történt ez a bécsi Práterben. István meghívatta magát a fontos és magas tisztséget betöltő Zichy gróf (miniszter volt az osztrák kormányban) birtokára vadászni. Egy hónappal az emlékezetes találkozó után aztán ismét látták egymást és... azonnal fellobbant a szerelem. Hogy az kölcsönös-e, azt a gróf úr még nem tudhatta. Azzal azonban tisztában volt, hogy ő most már aztán nagyon is szerelmes a grófnőbe.

Ha nem volt elég egy botrány a sógornővel, most itt készülődött a másik. Éppen a nagyhatalmú miniszter fiatal feleségével kellett kikezdenie? Ez csöppet sem volt olyan mulatságos dolog, és főleg nem veszélytelen. Különben pedig lássuk csak, hogyan írtak akkoriban a fiatal férfiak a legbizalmasabb, mások általi olvasásra nem szánt titkos naplójukban arról, mit éreztek (idézzük gróf Széchenyi István huszárkapitány és magánzó ekkor papírra vetett sorait):

„Megkezdődött a legmegrázóbb líra, amely valaha átvonaglott a mi világunkon, mert ennek az érzésnek a tüze felrobbanthatja azt a vulkánt, melynek messze fénylő lávagyülemlését oly régen lessük s oly kitörés készül, melyben a lélek mélyéről föllobban az öröklött, eltemetettnek hitt lázadó paraszti tűz, hogy megrázzon egy széthullott népet és összeforrasszon egy nemzetet”.

Hogy a végén hogyan jön ide a nemzet és a parasztlázadás, nem egészen világos. A metafora maga is kissé homályos, a szöveg ömlengős és dagályos - de hát mindez a szerelemtől van! István gróf, úgy is mint „Stefferl”, vagyis Pistike most aztán oldalak tucatjait írta tele azzal, amit látott, érzett és amit vélni merészelt. A naplóban egyszeregyszer bukkan fel akkoriban, pedig hát a szerelem már útjára indult. Tizenkét évig tart majd ez a burjánzás, különösen mondjuk 1826-ban, amikor Crescence neve százharmincnégy nap leírásánál bukkan fel, és a további években is szerfölött gyakran olvashatjuk...

Később persze észre kellett vennie, hogy az az asszony - egyelőre? - elérhetetlen számára. Ugyanakkor ott voltak a rokonságban, az ismeretségi körben és másutt azok a fiatal nemesi leánykák, akik korban is jobban illettek a harmadik évtizedén már túlment férfihoz, no és némelyik közöttük bizonyosan szerelmes is volt beléje, titkon persze.

Azt kell mondanunk, hogy egyfelől Istvánt nem érdeklik ezek a leánykák, nem törődik és nem is foglalkozik velük, amit azok biztosan nagyon bánnak. Mert hiszen Széchenyi grófnak nagy híre van a hölgyek között - no elsősorban nem mint hódító férfinak, Hanem mint érdekes embernek, akivel ezer dolog történt már eddig is, pedig még oly fiatal.

Másfelől meg valóságos arculcsapásként érte Istvánt, hogy Crescentia nem volt hajlandó vele kapcsolatot tartani. Egyszerűen közömbös maradt a férfi iránt, nem reagált annak egyre kétségbeesettebb jeleire. Ebben persze szerepet játszhatott az is, hogy valami az ügyről mégis kiszivárgott és Zichy Károly uram tett néhány epés megjegyzést a feleségének.

1826-ban a napló a tanú rá, hogy voltak pesszimista (megvilágosodott?) pillanatai is a gróf úrnak. Megkérdezi magától: ő akar egy népet felemelni, újjá alkotni, ő, aki még egy ilyen emberi gyöngeséggel, mint a szerelem sem tud megbirkózni...? Jó kérdés, és milyen találó!

Aztán a naplóból arról is értesülünk, hogy igazából a szerelmi csalódás indította őt arra az útra, amire aztán el is ment. A magyar népért tett felemelési kísérlete és későbbi nagy aktivitása - saját szavai szerint - annak köszönhető, hogy kénytelen volt (egyelőre) elfordulni az asszonytól, aki hallani sem akart róla.

Hogy energiáit levezesse, más irányba fordult és mással kezdett foglalkozni. Kicsit talán sértő lehet ez a magyarok számára, de istenem, mit tehetnénk már így utólag? Nekünk különben is az a feladatunk, hogy ismertessük Széchenyi magánéletét. És mi tartozhat jobban a magánszférához, mint egy férfi esetében a nőügyek, a szerelmek, a bűnös vagy bűntelen viszonyok...?

Amúgy a magyarokról sem volt mindig jó véleménye. Egyik nap - sokat tanakodván a dolgon - a napló egy mondatában így kiáltott fel: „Hogyan reparáljak meg egy ilyen züllött országot...?” Kérdés, mi lett volna a véleménye, ha valóban ismerte volna jobban az országát! De hát mint debreceni katonatiszt, aki naponta több órát töltött nyeregben - a lovaglás volt az egyik szenvedélye, miként a lovak is) - és aki élő magyart csak az utcán látott, no meg a kaszárnyában a bakáit, akikhez szintén németül szólott - nos, csakugyan gondjai támadhattak a hazája „megreparálásával”, kijavításával, „felemelésével”. Vagy ahogyan ő hitte: újjávarázsolásával.

Amikor kaszinókat is alapított és már túl volt az Akadémiának tett felajánlásán, Metternich is hívatta és alaposan letolta. Mi több, meg is fenyegette, hogy rossz úton jár és ha nem tér le róla, lesznek következmények. No, csak ez kellett a forrófejű grófnak...!

Amúgy tisztelte Metternichet, aki kétségtelenül nagy koponya volt és az addig eltelt évtizedekben (és majd később is, mint tudjuk, egészen 1849-ig) meghatározó szerepet játszott Közép- Európa (és nem csak ezen égtáj) történetében. De a fenyegetéstől nem ijedt meg. Széchenyi csak sejtette, hogy figyelik és jelentéseket írnak tetteiről, szavairól. Ezt persze senki sem közölte a megfigyelt „célszeméllyel” (hogy egy manapság oly divatos szakszót használjunk, már csak azért is, mert ez teljesen ideillik). De azért lehetett sejteni, hogy akármerre megy, gyanús alakok keresztezik az útját, hol osztrákok, hol magyarok. Fülébe juthatott, hogy miután valahol megfordult, ezek a férfiak mindig felbukkantak és felőle kérdezősködtek. Hogy néha az esti utcán a hintája mögött elindult egy másik hintó és a lovak patái szaporán csapdosták a kövezetet...

Közben ott volt a nagy szerelmi gond. Valóssággal lázban égett, hiszen másodszor is rosszul választott. Olyan nő után epekedett, akit nem kaphatott meg. Sem egyetlen éjszakára, ahogyan szokta a szeretőivel, sem hosszú távra. Nem lehetett a felesége sem. Ahogyan Karolina azért nem, mert a sógornője volt, úgy Crescence meg azért, mert már régen feleségül ment valaki máshoz. Nem is akárkihez, akivel ismét csak bajos lett volna ujjat húzni.