Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Feleségemnek

1. Johnnak kalandja akad

2. Hogyan érkezett a két testvér Mooifonteinbe

3. Mister Frank Müller

4. Megkérik Bessie-t

5. Az álom ostobaság

6. Kitör a vihar

7. Az ébredő szerelem álma

8. Jess Pretoriába megy

9. Jantjé története

10. John megmenekül

11. Elhatározás előtt

12. Az elhatározás

13. Frank Müller megmutatja a karmait

14. John felszabadító útra készül

15. Veszedelmes utazás

16. Pretoria

17. Február tizenkettedikén

18. Ami azután történt

19. Hans Coetzee Pretoriába érkezik

20. A nagy férfiú

21. Jess megkapja az útlevelet

22. Útközben

23. A Vaal hullámaiban

24. A halál árnyékában

25. A levél

26. Frank Müller bizalmasa

27. Silas meggyőzése

28. Bessie kínszenvedése

29. Halálra ítélve

30. „El kell válnunk, John”

31. Jess jóbarátot talál

32. Haljon meg

33. Bosszú

34. Tanta Coetzee

35. A történet vége

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Henry Rider Haggard

JESS

fordította:
Balla Mihály

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-344-0 EPUB
ISBN 978-963-678-345-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Jess

első kiadás: 1887.
az elektronikus változat az 1920. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az Első angol – búr háború Majuba Hill-i csatáját
megörökítő festmény részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Feleségemnek

1.
Johnnak kalandja akad

Rettentően forró nap volt Transvaalban, pedig ott ugyancsak vannak forró napok őszkor is, jóllehet a nyár kiadta mérgét - vannak főképp olyankor, mikor egy-két hétig nem volt égiháború és felhőszakadás, ami elvétve szintén megesik arrafelé. Még a dúsnedvű kék liliom - a virágházainkban ismert Agapanthus[1] rokona - is lecsüggesztette hosszú trombitaformájú virágát, mintha elbágyadt volna és búnak eresztené fejét az égetően forró szélben, mely órák óta húzott át fölötte oly hévvel, mintha tűzhányó bocsátotta volna ki torkából. Vöröses finom por lepte el vastagon a pázsitot is, hol a széles országút gyenge kanyarulattal simult bele a mezőségbe, mellékösvényeket bocsátva szét, melyek aztán újra egyesültek, mint az erek egy nő karján. De a forró szél most elült, mint napnyugtakor mindig. És nem maradt meg belőle más, mint itt-ott egy-egy kis forgószél, mely hirtelen kerekedett fel az úton és gyors fordulataival néha ötven lábnál is magasabb poroszlopot rántott fel magával a levegőbe, ahol az egy darabig még megállt, aztán lassankint szétomlott s a por visszaszállt a földre.

Közvetlenül egy ily szeszélyes és megmagyarázhatatlan forgószél nyomában egy lovas léptetett az országúton. A lovas fáradt és piszkos volt, de a lova még fáradtabb és még piszkosabb. A meleg szél, mint a kafferek szokták mondani, „kiszedte minden csontjukat”, amin nincs mit csodálni, ha az ember meggondolja, hogy négy óra hosszáig állták lenyergelés nélkül a szelet. A forgószél, mely egy darabig eléggé fürgén pergett előre, egyszerre megállt s a por kezdett lassan, a szokott módon szétomlani. A lovon ülő férfi is megállt és szórakozottan nézte a látványt.

- Éppen olyan ez, mint az ember élete, - mondta fennhangon a lovának - jön és senki sem tudja, honnan, senki sem tudja, miért, felkavar egy kis port a világ országútján, aztán elmegy s rábízza a porra, hogy visszaszáll jón a földre, ahol átgázolnak rajta és elfelejtik.

Az így beszélő erőteljes, jól megtermett, de majdnem rút, a látszat szerint alig harmincéves férfiú - a szeme tetszetősen kék, a szakálla vörösbe játszó - maga is kacagott mélyenjáró gondolatán és suhintott egyet fáradt lován a rinocéroszbőr korbácsával,

- Iparkodjunk, Blesbok, - mondta - mert sohasem érjük el az öreg Croft házát. Istenemre, azt hiszem, ez lesz az útja - és korbácsával egy keskeny dűlőútra mutatott, mely a wakkerstroomi országúiból kiágazva, egy magában álló, nagy, táblás tetejű domb felé kanyarodott, mely a hullámos rónaság közepén emelkedett néhány mérföldes messzeségben. - Az öreg búr a második mellékutat mondta, - folytatta, még mindig magában beszélve - de lehet, hogy hazudott. Mondják, hogy egynémelyikük jó tréfának tartja, ha néhány mérföldes kerülőútra küldheti az angol embert. De lássuk csak: azt mondják, hogy a ház egy táblás tetejű hegy alján van, az országúttól mintegy félórányira lovon, s minthogy ez itt csakugyan táblás tetejű hegy, azt hiszem, szerencsét próbálhatunk. Menjünk, Blesbok, - s azzal valami ügetésfélére biztatta fáradt gebéjét.

- Furcsa dolog az élet, - elmélkedett magában John Niel kapitány, ahogy a lova szép lassan továbbkocogott vele. - Most itt vagyok, hogy harmincnégy éves fejjel új életet kezdjek egy vén transvaali farmer oldalán. Gyönyörű vége egy ember minden becsvágyának, tizennégy évi katonai szolgálat után ...

Egyszerre valami rendkívüli látvány zavarta fel gondolataiból. A mezőségnek egy domborulatán, még vagy négy-ötszáz lépésnyi messzeségben, egy pónit látott, mely egy hölgyet vitt nyergében, és vad irammal száguldott feléje, mögötte pedig, szárnyát kiterjesztve és messzire előre nyújtva fejét, egy óriás struccmadár, mely hosszú lábainak minden lépésével tizenkét vagy tizenöt lépésnyi utat hagyott hátra. A póni már csak húsz lépéssel járt előbb, mint a madár, és gyorsan közeledett John felé, de akármint erőlködött is, nem előzhette meg sokáig a világ leggyorsabb teremtményét. Elmúlt öt perc - a nagy madár közvetlenül a ló mellett volt - oh! és John Niel majdnem rosszul lett s egy pillanatig szemét behunyva vágtatott előre, mert látta, hogy a struccmadár vastag lába magasan felszáll a levegőbe, aztán lecsap, mint egy ólmosvégű fütykös.

Zsupsz! Elhibázta a hölgyet, de a lovat éppen a nyereg mögött a gerincén találta el, úgyhogy egy pillanatig megbénulva, felbukott. A fiatal leány mindjárt talpra szökött, s a strucctól üldöztetve, John felé menekült. A nagy láb megint magasra szökött, de mielőtt megsemmisítőén lecsaphatott volna a hölgy vállára, az levetette magát arccal a fűre. Az óriási madár a következő pillanatban már rajta állt, rúgta, taposta a lábával, mintha ki akarta volna gázolni belőle az élet utolsó szikráját is. Ebben a válságos pillanatban ért John Niel a helyszínére. A struccmadár, ahogy észrevette őt, nem támadta tovább a földön fekvő hölgyet, hanem pompázó léptekkel táncolt feléje, amit meg szokott tenni néha e madár, mielőtt harcra kél. Ámde Niel kapitány éppoly kevéssé ismerte a strucc kedves szokásait, mint a lova, mely nagy hajlandóságot mutatott a megfutamodásra, amiben a gazdája más körülmények közt semmi esetre sem akadályozta volna meg. De úriember és katonatiszt létére nem hagyhatott cserben egy hölgyet. Leugrott hát a lováról, és rinocéroszbőr-korbácsával a kezében, elszántan az ellenség elé toppant. A nagy madár egy pillanatig nyugodtan megállt, rápislogott ellenségére a nagy, kerek szemével s lassú mozdulattal ide-oda mozgatta szép nyakát. Aztán hirtelen kiterjesztette a két szárnyát s mint a villám, a kapitánynak rontott. Az gyorsan félreszökött s csak tollak suhogását hallotta s egy vastag lábat pillantott meg, mely éppen a feje mellett csapott le; szerencsére elhibázta, s a strucc nyílsebesen suhant el mellette. De mielőtt megfordulhatott volna, az állat már visszatért és oly szörnyűt rúgott rajta, hogy bukfencet hányt, mint egy megsörétezett nyúl. A következő pillanatban, fájdalmában és dühében őrjöngve szökött fel a földről s olyat vágott korbácsával a közeledő strucc karcsú nyakára, hogy megtántorodott. John sietett kihasználni a helyzet előnyét; vasmarokkal belekapaszkodott a madár két szárnyába és nem eresztette tovább. Akkor aztán kezdettek körbe forogni egymással, előbb lassan, majd mind sebesebben és sebesebben, míg Niel kapitány végre úgy érezte magát, mintha megszűnt volna idő és tér, és kiszaladt volna a föld a lába alól. Maga fölött szilárd fordulópontként a strucc hosszú nyakát látta kiemelkedni, alatta a madár toronymagas lábai peregtek, az arca előtt pedig a lágy fehér és fekete toll temérdeksége hullámzott.

Zsupsz! A szeme szikrázott. Ott feküdt hanyatt, a strucc pedig, mely, úgy látszik, nem szenvedett szédülésben, rajta állt és kegyetlenül taposta. Jó szerencse, hogy nem tehet túlságosan nagy kárt a földre lapuló emberben, mert különben vége lett volna John Nielnak és sohasem lehetett volna megírni ezt a történetet.

Körülbelül fél perc múlhatott el azóta, hogy a madár szabad folyást engedett szíves érzelmeinek a földön elterült ellenségével szemben, és John csakugyan úgy érezte, hogy rövid időn vége szakad földi pályafutásának. De mikor már-már összefutott minden a szeme előtt, két fehér kart pillantott meg, mely átkulcsolta a strucc lábait, s hallott kiáltani egy hangot:

- Tekerje ki a nyakát, amíg a lábát tartom, mert másképp megöli!

John úr, kit ez a szó felrázott kábulatából, talpra szökött. Eközben a strucc meg a fiatal leány felbukott és egymáson hemperegtek vad gomolyagban, melyből csak a madár elegáns nyaka és nyitott, sziszegő csőre nyúlt ki olykor-olykor, mint egy marni készülő pápaszemes kígyó. John gyors mozdulattal kapta el a strucc nyakát és addig csavarta teljes erejéből (mert izmos ember volt), míg egy roppanással eltört, s a nagy madár néhány vad, görcsös ugrás és szárnycsapás után holtan terült el a földön.

Akkor aztán John is szédülten és kimerültén roskadt le s körülnézett a csatatéren. A strucc teljesen elpihent és nem taposhatott meg többé senkit, s a hölgy is egészen nyugodtan feküdt. Johnnak az a homályos gondolata támadt, hogy talán megölte a madár; de sokkal gyöngébb volt, semhogy felkelhetett volna s megnézhette volna. Tehát csak messziről nézte az arcát. A leány feje a holt madár testén pihent, amelyet egészen alkalmas fekvőhellyé avattak lágy tollai. Csak lassan állapította meg aztán John, hogy a leány nagyon szép, bár e pillanatban halálosan sápadt. Látta alacsony, széles homlokát, melyet elomló, világosszőke haj vett körül, nagyon gömbölyded, fehér állát, kedves, bár nem éppen kicsiny száját; a szemei zárva voltak, mert a hölgy elájult. Egyébként még nagyon fiatal volt, talán húszesztendős, a termete nagy, szépen formált. John rövid időn kissé jobban érezte magát s bár nagyon össze volt törve, odakúszott hozzá, megragadta kezét s igyekezett! fölmelegíteni a saját kezével. Szép, formás, de barna kéz volt, mely elég s nehéz munka nyomait árulta el. A hölgy nemsokára kinyitotta a szemét és John elégedetten állapította meg, hogy nagyon is kedves, kék szempár az. A nő azután felült s kissé nevetett.

- Mily ostoba vagyok, - mondta - azt hiszem, elájultam.

- Nincs mit csodálni rajta, - felelte John Niel udvariasan, s fölemelte a kezét, hogy kalapot emeljen; de úgy vette észre, hogy a kalap a harc közben elveszett. - Remélem, nem történt komolyabb baja.

- Nem tudom, - felelte a leány kételkedve - de örülök, hogy megölte azt a gonosz állatot. Három nappal ezelőtt szökött meg a strucckarámból s azóta nyoma veszett. Tavaly megölt egy fiút, s már akkor megmondtam bácsimnak, hogy lövesse agyon - de ő nem akarta, mert ritka szép madár.

- Szabad-e kérdeznem, - mondta John Niel - nem Croft kisasszony kegyed?

- De igen - az egyik. Mert ketten vagyunk; s én is gyanítom, hogy kicsoda ön - ugye, hogy Niel kapitány, kit nagybátyám segítőtársul vár a farmra meg a struccmadarakhoz.

- Ha a többi is olyan, mint ez volt, - felelte Niel, a döglött madárra mutatva - akkor alig hiszem, hogy valami nagyon megkedvelném a strucctenyésztést.

A leány kacagott, megmutatva elragadó fogsorát.

- Ó, dehogy, - mondta - ez volt az egyetlen gonosz köztük. De azt hiszem, borzasztóan fog unatkozni, Niel kapitány. Ezen a tájon, mint bizonyára tudja, nem lakik más, mint búr; angolt nem találni innen Wakkerstroomig.

- Kihagyja a számításból magát, - mondta John Niel udvariasan; de a vadon leánya csakugyan elragadó teremtés is volt.

- Oh, - felelte - hiszen én csak egy leány vagyok s nem is túlságosan okos leány. De Jess, - ez a testvérem - Jess Fokvárosban járt iskolába s ő csakugyan okos. Én is voltam Fokvárosban, csakhogy nem tanultam ott sokat. De úgy veszem észre, Niel kapitány, hogy lovaink elszabadultak; az enyém hazament, s azt hiszem, az öné is vele tartott. Kíváncsi vagyok, hogyan jutunk mi is Mooifonteinbe (a mi nyelvünkön úgy mondanák: Széppatak; tudniillik ez a mi birtokunk neve). Tud-e járni?

- Nem tudom, - felelte John Niel kételkedve - de megpróbálom. Ez a madár ugyancsak megropogtatott, - és próbált a lábára állni, de visszaroskadt kínos feljajdulással. A bokája kificamodott, ő maga pedig úgy megmerevedett és úgy össze volt törve, hogy alig bírt mozdulni. - Mennyire vagyunk a háztól? - kérdezte.

- Csak egy mérföldnyire - mindjárt ott; a domborulatról majd meglátjuk. Lássa, nekem már semmi bajom. Ostobaság volt elájulni, de majdnem kitaposta a lelkemet. - Felállt és kissé fel s alá szaladgált a füvön, megmutatni, hogy nem esett baja. - Szavamra, mégis sajnálom. Nincs másképp, a karomra kell támaszkodnia; tudniillik, ha nem restelli.

- Oh, dehogy röstellem, - mondta John kacagva és barátságosan, kart karba öltve, útnak indultak.

[1] hazánkban afrikai szerelemvirágként is ismert. (a Digi-Book Kiadó megj.)

2.
Hogyan érkezett a két testvér Mooifonteinbe

- Niel kapitány, - mondta Bessie Croft (mert annak hívták), mikor nagy bajjal megtettek néhány száz lépésnyi utat - nem tartaná kíméletlenségnek, ha kérdeznék öntől valamit?

- Semmi esetre sem.

- Mi indította arra, hogy ide jöjjön, s hogy itt eltemetkezzék?

- Miért kérdi?

- Mert nem hiszem, hogy itt jól fogja érezni magát. Nem hiszem, - folytatta lassan - hogy angol úriembernek és tisztnek való hely volna ez. Borzasztónak fogja tartani a búrokkal való érintkezést, akkor aztán nem lesz más társasága, mint öreg nagybátyám, meg mi két leány.

John Niel kacagott.

- Biztosíthatom, Croft kisasszony, hogy az angol úriemberek manapság már nem oly válogatósak, főképpen, mikor életfenntartásukról van szó. Vegye például az én esetemet, mert nincs okom, meg nem mondani, hogy áll a dolog velem. Tizennégy évet szolgáltam a hadseregben és harmincnégy éves vagyok. Eddig volt módom a katonáskodáshoz, mert volt egy öreg néném, kitől százhúsz font évi járadékot kaptam. De nagynéném hat hónappal ezelőtt meghalt és reám hagyta kis vagyonát, mert fő jövedelmi forrása évjáradékból állt. Mikor kiegyenlítettem minden költséget és kötelezettséget, maradt az egész vagyonból ezerszáztizenöt font sterlingem, melynek évi kamatja körülbelül ötven font. Abból pedig nem élhetek meg a katonatiszti pályán. Közvetlenül azután, hogy nagynéném meghalt, ezredemmel Mauritiusból Durbanba jöttem, most pedig hazarendeltek bennünket. De nekem megtetszett ez a föld; tudtam, hogy otthon nem élhetek meg; ennek következtében egyévi szabadságra mentem s elhatároztam, hogy körülnézek itt, megtudni, nem adhatnám-e magam a gazdálkodásra. Ezek után Durbanban egy úr említést tett a kegyed nagybátyjáról. Elmondta róla, hogy el akarja adni birtokának egy harmadrészét ezer fontért, mert öreg már ahhoz, hogy egymaga vezesse a gazdaságot: levelezésbe bocsátkoztam hát vele s ráálltam, hogy eljövök ide néhány hónapra, s meglátom, megbarátkozhatom-e a viszonyokkal; s így éppen jókor jöttem, hogy megakadályozzam azt, hogy a strucc halálra tapossa.

- Csakugyan, - mondta a leány kacagva; - mindenesetre meleg fogadtatása volt. No, remélem, mégis megszokik.

Éppen, amikor Niel kapitány befejezte történetét. felértek arra a magaslatra, melyen a strucc átkergette Bessie Croftot s egy kaffert pillantottak meg, aki félkézzel a pónit, a másikkal meg Niel kapitány lovát vezetve, feléjük tartott. Mintegy húsz lépésnyire a lovak mögött egy hölgy közeledett.

- Ah, - mondta Bessie - elfogták a lovakat s most itt jön Jess, megtudni, mi történt.

Eközben a hölgy oly közel ért hozzájuk, hogy John megszerezhette róla első benyomásait. Kicsiny, majdnem sovány teremtés volt, s a barna, fürtös haj egész temérdeksége koronázta fejét; nem az a csinos, kedves leány volt, mint a húga, de volt két sajátossága: szokatlan, egyenletes haloványságú bőre és sötét szempárja, a legszebbek közül való, melyeket John Niel valaha látott.

Mindent együttvéve: majdnem jelentéktelen alakjával mégis feltűnő jelenség volt, az arcát nem lehetett egyhamar elfelejteni. Mielőtt John folytathatta volna megfigyeléseit, már össze is találkoztak.

- Mondd, mi történt, Bessie? - kérdezte Jess, futó pillantást vetve Nielre. Dallamos, mély hangon beszélt s éppen csak annyi délafrikai hangsúlyozással, amennyi egy szép leányon tetszik az embernek.

Arra azután Bessie elmondta kalandjának történetét, s időnként a kísérőjéhez fordult elbeszélésének igazolásáért.

Eközben Jess csöndesen és mozdulatlanul állt testvére mellett és Johnnak feltűnt, hogy sohasem látott e leányénál érzéketlenebb arcot.

Nem látszott azon semmi változás, még akkor sem, mikor a húga azt beszélte el, hogyan taposta, s majd, hogy meg nem ölte a struccmadár, s hogy mi módon győzték le végezetül az ellenségüket.

»Istenem«, gondolta magában John, »mily rendkívüli egy leány! Nem lehet nagyon érző szív benne!« De alighogy ezt gondolta, a leány felpillantott s akkor meglátta, hol tükröződik a szíve. Abban a csodálatraméltó szempárban. Ha még oly mozdulatlan volt az arca, a két sötét szeme élettel és belső izgalommal teljesen ragyogott. A változatlan arckifejezés s a ragyogó szempár közt levő ellentét rendkívül felötlőnek, majdnem veszedelmesnek tűnt fel előtte; mindenesetre épp oly szokatlan, mint nevezetes jelenség volt.

- Csodálatos módon menekültél meg, de sajnálom a madarat, - mondta végre Jess.

- Miért? - kérdezte John.

- Mert jó barátok voltunk; csak én tudtam bánni vele.

- Úgy van, - szólt közbe Bessie - az a vad állat úgy ment utána, mint a kutya - sohasem láttam annál különösebbet. De induljunk, siessünk haza, mert reánk esteledik! Mauti, - szólt zulu nyelven a kafferhez - segítsd fel Niel kapitányt a lovára; de nézd meg, nem csúszik-e félre a nyereg, könnyen meglehet, hogy a heveder meglazult.

John e felszólítás folytán a zulu segítségével felkapaszkodott nyergébe, s az ifjú hölgy gyorsan követte példáját; aztán folytatták útjokat a mindinkább leszálló sötétségben.

Nemsokára észrevette John, hogy nagy kék- mézgafákkal szegélyezett szekérúton vannak, s a következő pillanatban egy nagy kutya ugatása (ezzel a Stomp nevű ebbel utóbb aztán megismerkedett), meg a hirtelen eléjük tűnt kivilágított ablakok jelezték, hogy már elérték a házat. Az ajtó előtt, vagyis inkább az ajtóval szemközt, mert a ház homlokrészén veranda volt, megálltak, hogy leszálljanak a nyeregből. Ugyanebben a pillanatban hangos köszöntés hallatszott ki a házból, s a küszöbön megjelent egy feltűnő, s a maga nemében nagyon kedves alak, mely élesen bontakozott ki a háttér világosságából. Különösen nagyra termett férfiú volt, vagyis, helyesebben szólva, lehetett valamikor; az évek és a csúz most már lehajtották alakját. Hosszú fehér haja dúsan omlott a nyakába és simult hátra domború homlokáról. A feje búbja kopasz volt, mint a pap tonzúrája és ragyogott a lámpa világosságában, s e tisztás körül vékony, hófehér fürtök gyűrűztek alá. Az arca olyan ráncos volt, mint a sokáig eltartott alma, de a színe is piros volt, mint az alma. Egyes vonásai élesek és határozottak voltak, s a még sötét szemöldök alatt éles, szürke sólyomszem villogott. De azért, minden élessége mellett, nem volt ez arcon semmi, ami idegenkedést keltett, vagy barátságtalanul hatott volna. Ellenkezőleg, sugárzott belőle a ritka jólelkűség és a jólesően ható okosság. Hogy végezetül a ruházatáról is szóljunk, állt az durvaszövésű, de könnyű gyapotöltözetből, nagy lovaglócsizmából s a kezében tartott széles karimájú búr kalapból. Ilyen volt külső megjelenésében az öreg Silas Croft, Transvaal legnevezetesebb férfiainak egyike, mikor John Niel először látta.

- Ön az, Niel kapitány? - kiáltotta sztentori hangon. - Hallottam már a bennszülöttektől, hogy közeledik. Hozta Isten! Örülök, nagyon örülök, hogy láthatom. No, de mi baja történt… - folytatta, mikor meglátta, hogy Mauti, a zulu szolga odasiet, hogy lesegítse lováról.

- Mi bajom, Croft úr? - felelte John; - csak annyi az egész, hogy a kedvenc struccmadara kis híja, hogy meg nem ölte a húgát meg engem, s hogy én emiatt elpusztítottam azt a gyönyörű állatot.

Aztán míg John Nielt lesegítettek lováról és bevezették a házba, Bessie mondta el a történteket.

- Úgy kell nekem, - mondta az öregember. - Szörnyűség, reá gondolni is! Adj hálát Istennek, Bessie, drágám, hogy élve menekültél, de ön is ám, Niel kapitány. Halljátok-e, fiúk, fogjatok egy pár ökröt a skót szekér elé és hozzátok be azt a madarat. Mindenesetre ajánlatos lesz, megmenteni a tollát, mielőtt szétmarcangolnák a dögkeselyűk.

John, minekutána megmosdott és megborogatta sérüléseit árnikával meg vízzel, szerencsésen bejutott a közös ebédlőszobába, hol már készen várta a párolgó vacsora. Csinos, európai módra berendezett és kecskebőrrel kárpitozott szoba volt. Egyik sarkában zongora állt, mellette pedig a legjelesebb írók műveivel telerakott könyvszekrény, mely John helyes feltevése szerint Bessie testvérének, Jess-nek tulajdona volt.

A vacsora igen kellemesen múlt el, a két leány azután játszott és énekelt, a férfiak pedig rágyújtottak. És Johnt ekkor újabb meglepetés érte, mert mikor Bessie, aki tűrhetően kiépült a strucc-kaland következményeiből, eljátszott - elég jól - néhány darabot, Jess ült a zongorához. Nem szívesen tette s csak akkor szánta reá magát, mikor patriarchális nagybátyja késztette vidám és zengzetes hangján, hogy mutassa meg Niel kapitánynak, hogyan énekel. Végre engedett, hanyagul végigfutott ujjaival a billentyűkön s egy dalba fogott, minőt Niel kapitány még nem hallott soha. A hangja, minden szépsége mellett, nem az volt, amit iskolázott hangnak szoktak mondani, s minthogy német dalt énekelt, a kapitány nem is értette meg; de nem is kellettek ahhoz a szavak, hogy megértse tartalmát. Szenvedély, kétségbeeső, de még kétségbeesésében is reménykedő szenvedély csendült meg minden újabb strófában és szerelem, határtalan szerelem szállt a fenséges hangok fölött - nem, alászállt reájuk, mint egy szellem s a saját hangjaivá tette őket. Fel! fel! - zengett szilaj s mégis édes hangja, és addig-addig rezegtette John Niel idegeit, míg úgy nem feleltek a zenére, mint az Eol-hárfa húrjai a szél fuvalmára.

- No, Niel kapitány, - mondta az öreg ember, Jess-re mutatva a pipájával - mit szól az én dalos madaram énekéhez? Nem elég arra, mit, hogy meghasogassa egy férfi szívét és vízzé változtassa át a csontja velejét?

- Sohasem hallottam még ehhez hasonlót, - felelte Niel kapitány egyszerűen - bár sok énekesnőt hallottam életemben. Gyönyörű. Igazán, sohasem hittem volna, hogy ily éneket fogok hallani Transvaalban.

Jess nyugodtan fordult hátra és Niel észrevette, hogy az arca ugyan mozdulatlan, mint mindig, de a szemei égnek izgalmukban.

- Kár mulatnia rajtam, Niel kapitány, - felelte gyorsan, és jó éjszakát mondva, hirtelen kiment a szobából.

Az öreg ember mosolygott s megfenyegette a pipaszárával. Aztán felállt Bessie, és kedves hangján ő is jó éjszakát kívánt, előbb megkérdezve tőle a gondos háziasszony figyelmességével, hogy tetszik-e a szobája s hogy hány takarót kíván az ágyára; aztán még megmondta azt is, hogy ha nem szereti a veranda előtt virágzó holdfű illatát, csukja be a jobboldali ablakot és nyissa ki a szoba túlsó oldalán levőt; végezetül, aranyhajú fejének kedves bólintásával kiment a szobából s John, szemmel kísérve őt, azt gondolta magában, hogy bájosabb, üdébb teremtést ifjú ember álmában sem kívánhatna magának.

- Igyék egy pohár grogot, Niel kapitány, - mondta az öreg Croft s odatolt eléje egy négyszögletes üveget - jól esik majd az után a kedveskedés után, mellyel az a buta madár traktálta. De most jut eszembe, még meg sem köszöntem eléggé, hogy megmentette Bessie-met! Pedig szívemből, igazán, szívemből köszönöm! Nem tagadom, Bessie a kedvenc húgom. Nem volt még a világon olyan leány, mint ő - nem bizony! Könnyű, mint a gazella és milyen szem, mily alak? Bessie sohasem forgat ostobaságot a fejében, soha. S bármily előkelő külseje van, sohasem adja az előkelő hölgyet.

- Úgy látszik, a két testvér nagyon különbözik egymástól, - jegyezte meg John.

- Nagyon igaza van, - mondta az öreg ember. - Aki nem tudja, ugye, sohasem hinné, hogy egy húsból és vérből valók? Három év különbség van köztük. Bessie, a fiatalabbik, húszéves, Jess huszonhárom. Szent Isten, ha meggondolom, hogy huszonhárom éve már, hogy az a leány megszületett! És mily különös sorsa volt ennek a két gyermeknek!

- Csakugyan? - mondta John kérdő hangon.

- Bizony, - folytatta az öreg ember, kiverve s egy nagy barna dobozból újra megtömve rövidre vágott hollandi dohánnyal a pipáját - elmondom, ha akarja; úgyis itt fog élni köztünk, hadd tudja meg ön is. Meg vagyok győződve, Niel kapitány, hogy nem adja tovább. Tudja már, hogy Angolországban születtem, még pedig tiszteletreméltó családból. Cambridgeshire-ből származom. Atyám lelkész volt. Hát bizony nem volt gazdag ember, s mikor megértem huszadik évemet, megáldott, beletett harminc sovereignt a zsebembe és megváltotta a hajójegyemet Fokföldig; megszorítottam a kezét, Isten nyugosztalja, aztán nyakamba vettem a világot s itt vagyok ezen az ősi gyarmaton és ezen a földön ötven esztendeje, mert tegnap lettem hetvenéves. De arról majd máskor beszélhetünk, most csak a leányok dolgát akarom elmondani. Húsz évvel azután/hogy odahagytam a szülői házat, vagy talán valamivel még később, újra megházasodott az én kedves öreg atyám, elvett egy eléggé fiatal fehérszemélyt, kinek volt valamelyes vagyona, de aki lelki tulajdonságok dolgában nála jóval alantabb állt; ettől a feleségétől született még egy fia, ő aztán meghalt. A mostohaöcsémről nem hallottam sok hírt, legfeljebb azt, hogy rossz utakra tévedt, megházasodott és ivásnak adta magát. Tizenkét évvel ezelőtt egy különös dolog történt. Itt ültem ebben a szobában, sőt ugyanebben a székben - mert a háznak ez a része akkor már készen állt, csak a szárnyak nem voltak megépítve - nyugodtan szívtam a pipámat és hallgattam az eső csattogását, mert nagyon rút éjszaka volt, mikor egyszerre el vakkantotta magát Ben, az én öreg vizslám. »Feküdj le, Ben, csak a kafferek,« mondtam. De majdnem ugyanabban a pillanatban halk csoszogást hallottam az ajtó felől, és Ben újra ugatott. Felálltam hát s ajtót nyitottam, és belépett, régi sálakba meg más effélébe burkolva, két kicsi lány. Kinéztem, hogy nincsenek-e még többen, aztán betettem az ajtót és bámészul néztem a két kis jószágot. Ott álltak összefogódzva és csörgött le róluk a víz; az idősebb tizenegy, a kisebbik körülbelül nyolcéves lehetett. Nem szóltak egy szót sem, de a nagyobb leányka levetette a sálat meg a kalapot a kisebbről (ez volt Bessie) s ekkor előtűnt, csuromvizesen, e gyermek édes kis arca és aranyhaja; a hüvelykujját a szájába vette, aztán ott állt és rámnézett, míg azt nem hittem, hogy álmodom.

- Kérem, uram, - mondta végre a nagyobb - nem Croft úr háza ez - Croft úr - Dél-Afrikai Köztársaság?

- Úgy van, kisasszonykám, az ő háza, ez pedig a Délafrikai Köztársaság, és Croft úr én vagyok.

- Ha megengedi, uram, mi az unokahúgai vagyunk és Angliából jöttünk önhöz.

- Micsoda? - kiáltottam majdnem bután, mert a dolog sehogy sem fért a fejembe.

- Oh, uram, - mondta a kicsiny teremtés, összekulcsolva a sovány, nedves kezét - ne küldjön el bennünket. Bessie úgy átázott, fázik, meg éhes, nem tud tovább menni.

Azzal elkezdett sírni, mire a kisebbik is sírva fakadt, egyrészről mert félt és fázott, másrészről, mert együtt érzett a testvérével.

Egy szó, mint száz, odavezettem őket a kandallóhoz és a térdemre ültettem mindkettőjüket, aztán bekiáltottam Hébét, az öreg hottentotta asszonyt, aki a konyhámat látta el s levetkőztettük és bebugyoláltuk őket ócska ruhába, jól tartottuk őket borral meg levessel, úgyhogy fél óra múlva egészen boldogok voltak és csöppet sem féltek.

- Most pedig, ifjú hölgyeim - mondtam, - jertek ide mindketten és csókoljatok meg, aztán mondjátok el, hogyan kerültetek ide.

Arra aztán elmondták nekem a következőket. - amiben persze benne van az is, amit később tudtam meg. Elég különös történet az. Mostohaöcsém egy norfolki hölgyet - egy kedves fiatal teremtést vett feleségül s úgy bánt vele, mint a kutyával. Részeges bitang volt az én mostohaöcsém, verte és a legalávalóbban elhanyagolta a feleségét, sőt rosszul bánt a két kis leánnyal is. Végre a szegény asszony, bútól és betegségtől legyengülten, nem viselhette tovább azt a sorsot, s arra az őrült gondolatra jutott, hogy ebbe az országba menekül s az én védelmem alá helyezkedik. Ebből is látszik, hogy mennyire kétségbe lehetett esve, összeszedte minden pénzét, s még kölcsön is kért valamelyest hozzá, úgy, hogy megválthatott három másodosztályú hajójegyet Natalba s néhány font sterling fölöslege is maradt. Egyszer aztán mikor a semmirevaló férj ivással és játékkal volt elfoglalva, a szegény asszony lopva kiment a londoni dokkokba, egy vitorláshajó fedélzetére szállt, s mire az ura megtudta a dolgot, már a nyílt tengeren jártak. De ez volt az utolsó erőfeszítés, a nagy izgalom megadta a kegyelemdöfést a szegény jó léleknek. Mikor még tíz napja sem voltak a tengeren, szegény összeroskadt és meghalt, s a két szegény gyermek magára maradt. Csak a jó Isten tudja, mit szenvedtek, vagy helyesebben szólva, mit szenvedett a szegény Jess, mert csak ő volt elég nagy arra, hogy érezzen. Mondhatom is önnek, hogy sohasem heverte ki azt a csapást, mind a mostani óráig sem. Rajta hagyta az a nyomát, uram. De hát beszélhetnek az emberek, amit akarnak, mégis van egy hatalom, mely védelmébe veszi a védelem nélkül maradiakat, s ez a hatalom szárnya alá fogadta a szegény, hontalan, kóbor gyermekeket. A hajó kapitánya gondoskodott róluk, s mikor végre megérkeztek Durban kikötőjébe, egynéhányan az útitársak közül gyűjtést rendeztek a gyermekek javára és megbíztak egy öreg búrt, ki a feleségével Transvaalba ment, hogy fogadja őket védelmébe. A búr meg a felesége egészen jól bántak a gyermekekkel, de aztán nem tettek semmivel sem többet, mint amennyiért megfizették őket. Ott, ahol elágazik a wakkerstroomi út, amelyen ön ma idejött, letették a gyermekeket - útipoggyász nem volt szegénykékkel - s azt mondták nekik, hogy menjenek csak mindig egyenes irányban, akkor majd eljutnak mynheer Croft házába. Ez délben történt s este nyolcig tartott, míg ide érkeztek a szegény kis jószágok, mert az út akkor még rosszabb volt, mint most; eltévedtek a mezőségeken és bizonyosan elpusztultak volna az esőben és a hidegben, ha történetesen nem pillantják meg a ház kivilágított ablakait. Hát így jutottak ide a húgaim, Niel kapitány. Azóta mindig itt is voltak, nem szólva arról a pár esztendőről, mikor Fokvárosba küldöttem őket iskolába. Nagyon elhagyott ember voltam biz én, míg oda voltak.

- És mi lett az apjukból? - kérdezte Niel mély érdeklődéssel. - Nem hallotta többé hírét?

- A hírét, a bitangnak! - kiáltotta az öreg ember, felindulva. - Oh, vigye el az ördög, hallottam biz én. Mit gondol, hogyan? A két kis csirke már vagy másfél esztendeje volt nálam, ami éppen elég idő volt arra, hogy szívemből megszeressem őket, amikor egy reggel, éppen, ahogy a karámot nézegettem, egy embert láttam közeledni egy sovány, vén, szürke gebe hátán. Közeledik hozzám, s amikor egészen odaért és szemügyre vehettem, azt gondoltam magamban: Iszákos ember vagy és gazember vagy, az rá van írva a képedre, s mi több, ismerem is az arcodat. Láthatja, nem gyanítottam, hogy atyám fia áll velem szemtől szemben. Hogyan is gyaníthattam volna?

- Croftnak hívják? - kérdezte.

- Annak, - feleltem.

- Engem is annak, - folytatta, s valami különösen mámoros, kancsal pillantást vetett reám. - Az öcséd vagyok.

- Te vagy az? - mondtam, s forrt bennem a düh, mert gyanítottam, miben sántikál - hát azonkívül mi vagy még? Meg is mondom mindjárt a szemedbe, hogy ha te vagy az öcsém, gazember vagy, nem ismerlek és nem akarok tudni rólad; ha pedig nem vagy az öcsém, akkor bocsánatot kérek tőled, hogy oly cudarral említettelek együtt.

- Ohó, úgy vagyunk? - felelte gúnyosan. - Hát jól van, kedves Silas bátyám, nekem a gyermekeim kellenek. Odahaza egy kis mostohaöccsük született - mert tudniillik újra megházasodtam, Silas, - aki nagyon vágyódik, hogy együtt játszhassék velük; hát viszem is őket mindjárt vissza, ha leszel oly szíves, kiadni őket.

- El akarod őket vinni, el? - mondtam reszketve dühömben és félelmemben.

- Azt akarom, Silas. Enyémek a törvény szerint, és semmi kedvem, gyermekeket nevelni neked, hogy kellemesen érezd magad a társaságukban. Érdeklődtem a dolog iránt, Silas, és a törvény azt mondja.

És megint reámsandított.

Ott álltam, néztem azt az embert és arra gondoltam, hogyan bánt ezekkel a szegény gyermekek-kel és a fiatal anyjukkal. A vérem forrt, őrült düh fogott el. Nem szólva többé egy szót sem, átugrottam a csak félig kész falon, megfogtam az egyik lábát (mert erős ember voltam tíz évvel ezelőtt) és lehúztam a lováról. Aközben, hogy lefelé csúszott, kiejtette rinocéroszbőr-korbácsát a kezéből, én pedig úgy megraktam vele, hogy soha embert annál különben meg nem raktak. Szent Isten, hogyan bömbölt az a fickó! Mikor már belefáradtam, feltápászkodhatott.

- Most pedig el innen, - mondtam - s ha még egyszer beteszed ide a lábad, a kafferekkel veretlek vissza egészen Natalig. Itt a Dél-Afrikai Köztársaságban vagyunk és nem vetünk sok ügyet a törvényre! - Amit nem is cselekedtünk meg abban az időben.

- Jól van, Silas, - mondta - jól van, ennek még megadod az árát. Jegyezd meg, amit mondok: ha százszor is a Délafrikai Köztársaságban vagyunk, meg fogom kapni a gyermekeket és pokollá teszem az életüket miattad is. A törvény az én részemen van.

Káromkodva és átkozódva elvágtatott, én pedig még utána dobtam a korbácsát. Ez volt az első és utolsó találkozásom az öcsémmel.

- Mi lett belőle? - kérdezte John Niel.

- Megmondom önnek már azért is, hogy be-bizonyítsam, hogy van egy felsőbb hatalom, mely szemmel kíséri az ily embereket. Aznap éjszaka visszament Newcastle-ba, ott betért a csapszékbe, szidott engem, mint a bokrot s úgy leitta magát, hogy a kocsmáros végre kidobatta az embereivel. Azok durván bántak vele, mint a káderek a részeg fehér emberekkel mindig, ő védekezett és bírókra kelt velük, de a verekedés közben egyszerre eleredt száján a vér, s holtan rogyott a földre. Véredénye pattant meg s az volt a vége. Hát ez az én két kis lányom története, Niel kapitány, most pedig megyek lefeküdni. Holnap megmutatom a birtokot, aztán majd beszélünk dolgainkról. Jó éjszakát, Niel kapitány. Jó éjszakát!

3.
Mister Frank Müller

John Nielnek másnap reggel, mikor felébredett, úgy sajgott és oly meredt volt minden tagja, mintha alaposan elverték s ráadásul még gúzsba is kötötték volna. Nagy nehezen mégis felöltözött, aztán botra támaszkodva, sántán, bicegve kinyitotta a veranda nagy üveges ajtaját és ámultan nézte a képet, mely a szemei elé tárult. Elragadó hely volt. A ház mögött emelkedett a csapott tetejű domb köves lejtője, mely a két végén előre kanyarodott, így ölelve magába azt a nagy, gyepes lankát, melynek közepét a ház foglalta el. Ez a barna kőből épült ház nagyon jó egy épület volt és erős barna zsúptetővel volt fedve, nem úgy, mint a kocsiszín s néhány más melléképület, melynek galvánozott vasfedele úgy csillámlott a reggeli napfényben, hogy láttára még a sasnak is káprázott volna a szeme. A ház egész homlokfalán széles, nagy veranda futott végig, melynek rácsos korlátját zöld szőlőinda és virágos kúszónövény futotta be; a veranda előtt a széles, vöröses színű kocsiút volt - a két szegélyén lombos narancsfák álltak sorban, melyek illatos virágaikon kívül rogyásig voltak tele zöld és aranygyümölccsel. A narancsfákon túl az alacsony kőfallal körülvett kertek sorakoztak, köztük a gyümölcsös, telis-tele a legnemesebb gyümölcsfákkal. Ezekkel voltak határosak az ökör- és a strucckarámok, ez utóbbiak hosszúnyakú madarakkal népesen. A ház jobboldalán a kékmézgafák viruló ültetvényei álltak, baloldalán pedig a vetéstábla terült el szélesen s oly kedvező helyzetben, hogy a téli vetést öntözni is tehetett annak a pataknak a vizével, mely magasan a domb oldalán fakadt a ház felett, mely tőle vette Mooifontein nevét.

Ezeket látta sok más egyébbel együtt John Niel, mikor szétnézett Mooifontein verandájáról, de e pillanatban mindez elveszett számára abban a vad és csodálatosan szép panorámában, mely mérföldekre terült el lábainál, míg balra a Drakenbergnek itt-ott hólepte, hatalmas hegyláncolatában nem végződött, jobbra és szemközt pedig, a szemhatár elmosódó szélén, Transvaal hullámos rónaságával nem olvadt össze. Szép látvány volt, mely megdobogtatja a férfi szívét az öröm érzetével, hogy él és láthatja mindezt. És mindezek: a hegyek, rónák és csillogó vizek fölött az afrikai nap sugárzó fénye és az Élet Lelke, mely úgy lebeg most is, mint egykor, a sötétlő vizeken.

John ott állt és nézte a táj vad szépségét, melyet képzeletében összehasonlított sok ismerős, megművelt tájjal és arra a következtetésre jutott, hogy bármily kívánatos egyébként, hogy legyen civilizált ember a világon, azért még sem lehetne mondani, hogy a civilizált ember minden 'tevékenységével bármiképpen szebbé is tenné a világot. A régi mondás, hogy a fel nem ékesített természet a legékesebb, nem egy értelemben igaz marad.

Elmélkedésében egyszerre megzavarták Silas Croft léptei, melyek rácáfolva az aggastyán korára és hajlott testtartására, még mindig elég határozottan dobbantak meg a földön, és John Niel megfordult, hogy köszöntse házigazdáját.

- Ej, Niel kapitány, - mondta az öreg ember - már fenn van! Jó jel az olyan emberen, aki a gazdálkodásnak akarja szentelni magát. Hát bizony szép kilátás ez és szép a ház is. A magam kedvére építettem. Huszonöt esztendővel ezelőtt erre jöttem fel lovon s akkor láttam először ezt a helyet. Nézze azt a sziklát ott a ház mögött, az alatt heveredtem le s napkeltekor ébredtem fel, láttam a szép tájat és a zöld rónaságot (tele volt az még akkor vaddal) s azt mondtam magamban: »Huszonöt esztendeje járod, Silas, ezt a nagy országot s megelégelted már a kóbor életet; sohasem láttál ennél szebb és egészségesebb helyet a föld kerekségén; legyen eszed és ne menj tovább ennél!« És úgy is tettem. Megvettem vagy háromezer hold földet tíz font sterlingen meg egy kosárba- font nagy üveg borókapálinkán, aztán munkával olyanná tettem, amilyennek látja. Igen, az én kezem alatt lett ilyenné ennek a háznak minden köve és minden fája, s elgondolhatja, mit jelent az egy új országban. De akár így, akár úgy, mindenesetre én tettem azzá, amivé lett s most, hogy öregszem s nem tudom egymagám vezetni a gazdaságot, közhírré tettem, hogy társat keresek, amint az öreg Snow-tól hallotta Durbanban. Tudja, megmondtam Snow-nak, hogy nem törődöm sokat a pénzzel, megelégszem ezer fonttal a tulajdonjog harmadrészéért, csak az a fő, hogy az illető angol úriember legyen, ne pedig búr, vagy olyan-amilyen fehér. Biztosíthatom, hogy torkig vagyok a búrokkal és maguk- viseletével; életem legszebb napja volt az a nap, melyen az öreg Shepstone kitűzte Pretoriában az angol lobogót s amelyen újra angolnak mondhattam magam. Uram Istenem, mily őrület elgondolni is, hogy vannak emberek, akik a királynő alattvalói s még arra vágynak, hogy a köztársaság alattvalói lehessenek! Azt mondom önnek, Niel kapitány, tisztára őrület az. No, de hát túl vagyunk már azon. Hiszen tudja, hogy sir Wolseley Garnet megmondta nekik odafenn a Vaal partján a királynő nevében, hogy ez a föld angol marad, míg a nap meg nem áll az égen s a Vaal vize nem folyik visszafelé. Nekem az elég. Mert azt mondom én azoknak az elégedetlen fickóknak, kik visszakívánják az országukat most, mikor kifizettük adósságaikat és megvertük ellenségeiket: angol kormány sohasem vonta vissza szavát és nem szegte meg azokat a kötelezettségeket, melyeket képviselői útján ünnepélyesen magára vállalt. Az effélét mi más nemzeteknek engedjük át. Nem, nem, Niel kapitány, nem is ajánlanám önnek, hogy társam legyen e birtok tulajdonjogában, ha nem tudnám biztosan, hogy a brit lobogó védelme alatt marad. De arról majd máskor; most menjünk be, vár bennünket a reggeli.

Reggeli után, minthogy John sokkal sántább volt, semhogy megtekinthette volna a birtokot, Bessie azt indítványozta, hogy tartson vele és segítsen megmosni egy halomra való strucctollat s természetes, hogy vele tartott. Munkájuk színhelye egy szabad térség volt a »naatche« narancsfák egy kis sűrűségének kellő közepén. A délafrikai narancsnak ez a fajtája körülbelül olyan, mint a máltai narancs, de kissé nagyobb annál. Volt ott egy meleg vízzel félig megtöltött közönséges mosódézsa, meg egy kis bádogkanna, amelyben hideg víz volt. A strucctollakat, melyeknek jórésze egészen be volt mocskolva vörös földdel, előbb a melegvizes dézsába tették; ott John Niel szappannal megmosta, aztán átrakta a hidegvizes kannába, hol Bessie megöblítette, aztán kitette egy posztóterítőre, száradni a napon.

Kellemes reggel volt és John mihamarább meg-erősödött abban a meggyőződésben, hogy vannak a világon jelentékenyen kellemetlenebb foglalkozások is, mint a strucctoll-tisztítás egy bájos leány társaságában. Hogy Bessie bájos volt, ahhoz nem fért semmi kétség; hiszen valósággal példaképe volt a boldog és ép nőiességnek, mikor kacagva, csacsogva és tollakat öblítve ült szemközt vele a kis széken, majdnem válláig tűrve fel ruhája két ujját s olyan két kart mutatva, melyek egy Vénusz- szobornak sem váltak volna szégyenére. John Niel éppenséggel nem volt lobbanékony természetű ember: már hat évvel ezelőtt átesett a tűzpróbán s mint akárhány bizakodó ifjonc, ő is megégette a kezét; de azért erősen tűnődött, amint ott ült s nézte a gyönyörű szép leányt, ki olyan volt, mint egy pazarul feslő rózsabimbó, hogy meddig élhet az ember egy fedél alatt vele, anélkül, hogy rabságába ne essék ennyi szépség és báj igézetének. Aztán Jess-re gondolt s arra, hogy mily különös ellentét van e két testvér között.

- Hol van a nénje? - kérdezte hirtelen.

- Jess? Oh, azt hiszem, a Leeuwen Klootba (az Oroszlán-szakadékba) ment s rajzol, vagy olvas. A mi házunk táján, tudja, én a munkát képviselem, Jess pedig a műveltséget, - és kedvesen biccentve fejével, hozzátette: - Valami tévedés történhetett, mert minden ész neki jutott.

- Oh, - mondta John nyugodtan s felpillantott reá - nem hiszem, hogy kegyed joggal panaszkodhatnék a természet mostohasága miatt.

A leány kissé elpirult, nem annyira a szavakon, mint inkább a hangon, amint mondta, s gyorsan hozzátette: - Jess a legkedvesebb, legjobb és legokosabb leány az egész világon - s azt hiszem, csak egy hibája van, az, hogy nagyon is sokat gondol reám. Bácsi mondja, hogy elbeszélte önnek, hogyan jöttünk ide, mikor én még csak nyolcéves voltam. Hát még én magam is nagyon jól emlékszem, hogy amikor eltévedtünk a mezőségen s úgy szakadt az eső és oly hideg volt, Jess levetette a kendőjét s még azt is reám csavarta az én kendőm fölé. S olyan maradt ő mindig. Azt akarja, hogy mindig enyém legyen az ő kendője - minden csak az enyém legyen. De hát Jess már ilyen; néha azt gondolom, hogy hideg, nagyon hideg természete van. Pedig, ha ő szeret valakit, azt úgy szereti, hogy az ember szinte fél. Nem ismerek ugyan sok nőt, de nem hiszem, hogy sok olyan nő volna a világon, mint Jess. Nagyon is kár ő ide, erre a vad helyre. Neki Angliába kellene mennie és könyveket kellene írnia, hogy híres nő váljék belőle, csakhogy… - tette hozzá elmerengve - tartok tőle, hogy Jess könyvei nagyon bánatos könyvek volnának.

E pillanatban Bessie elhallgatott és színét változtatta, s az a csomó lengő nedves toll, melyet a kezében tartott, halk csobbanással visszahullott a vízbe. John követte pillantásának irányát s mikor végignézett az eukaliptusz-fasoron, pompás holló-fekete ló hátán egy hatalmas termetű férfiút pillantott meg, ki széleskarimájú kalappal a fején, a házhoz közeledett.

- Ki az, Croft kisasszony? - kérdezte John.

- Valaki, akit nem szívelek, - felelte Bessie, kissé dobbantva a lábával. - Frank Müllernek hívják s félig búr, félig angol. Nagyon gazdag és nagyon eszes ember, s e birtok körül minden föld az övé, ezért kell bácsinak nagyon jó lábon állni vele, bár egyébként ö sem szenvedheti. Szeretném tudni, mit akarhat most itt.

A ló közeledett hozzájuk és John azt hitte már, a lovas elhalad mellettük, anélkül, hogy észrevenné őket. De abban a pillanatban egy hirtelen tett mozdulat következtében átvirított a narancslombok közt Bessie ruhája; tehát megállította lovát és körülnézett. Magas és rendkívül szép, mintegy negyven évesnek látszó férfiú volt. A vonásai jellegzetesek voltak, a szeme hideg, világoskék s különösen feltűnő volt rajta a mellét verő szőke szakáll. Búrnak nagyon is ki volt öltözködve angol divat szerint készült egyszínű posztóruhájában és nagy lovaglócsizmájában.

- Áh, Bessie kisasszony, - kiáltotta angolul - kit látok itt a gyönyörű karjával? Mily szerencse, hogy éppen most jöttem és láthatom. Szálljak le és segítsek tollat mosni? Csak egy szót, nos...

E pillanatban észrevette John Nielt és hirtelen elhallgatott.

- Keresni jöttem egy fekete ökröt, mely szívvel s benne W. betűvel van megbélyegezve. Nem tudja, nem látta-e bácsija valahol a birtokon?

- Nem tudom, mynheer Müller, - felelte Bessie hidegen - de nagybátyámat odalenn találja, - azzal egy karámra mutatott, mely félmérföldnyire volt tőlük - ha beszélni akarna vele.

- Mister Müller, - mondta a jövevény, helyreigazítva Bessie szavát, és sajátosan vonta össze a szemöldökét. - A mynheer titulus nagyon megfelel a búroknak, de mi most mind angolok vagyunk. Nos, ráérünk az ökörrel, s ha megengedi, itt maradok, míg oom Croft[1] visszajön.

Azzal egyszerűen leugrott a nyeregből s lovának nyakába vetette a kantárszárat, ezzel adva jelet, hogy maradjon veszteg, s kezét előrenyújtva, Bessie-hez lépett. De az ifjú hölgy ugyanabban a pillanatban könyökig a vízbe mártotta mind a két karját, s Johnnak, ki figyelemmel kísérte a jelenetet, úgy tűnt fel, mintha azért tette volna, hogy ne legyen kénytelen kezet nyújtani deli látogatójának.

- Sajnálom, de vizes a kezem, - mondta Bessie könnyed fejbólintással. - Engedje meg, hogy bemutassam (különös hangsúllyal): Mister Frank Müller - Niel kapitány, aki azért jött, hogy segítségére legyen nagybátyámnak a birtokon.

Müller megragadta John kinyújtott kezét.

- Kapitány? - mondta kérdő hangon. - Bizonyára hajóskapitány?

- Nem, - felelte John - az angol hadsereg kapitánya.

- Oh, egy »rooibaatje« (vöröskabátos). No, teljesen megérthetem, hogy a zulu háború után a gazdálkodásra akarja vetni magát.

- Nem értem önt, - mondta John kissé ridegen.

- Oh, nem sértő szándékkal mondom, kapitány, nem sértő szándékkal. Csak azt akartam mondani, hogy a rooibaatjék nem kerültek ki nagy szerencsével a háborúból. Ott voltam én is Uys Piettel, s mondhatom, érdekes volt látni. Elég volt, hogy éjnek idején csak egy zulu mutatkozzék, s az ember láthatta, mint rohantak el fejüket vesztve az önök ezredei, mint az ökörfogat, mikor oroszlánt neszei. Azután tüzeltek is - úgy van, tüzeltek - mindegy, hova és merre, de legtöbbnyire a felhők közé; nem lehetett megállásra bírni őket; azért gondoltam arra, hogy - a bibliával szólva - ekét akar csinálni a kardjából - de nem sértő szándékkal mondtam - a világért sem sértő szándékkal.

Eközben John, ki angol volt a csontja velejéig, s ki élethivatásának becsületét majdnem annyira tartotta, mint a saját becsületét, bőszülten háborgott magában, még pedig annál is inkább, mert be kellett ismernie, hogy van valami igaz alapja a búr sértő szavainak. Mindenesetre volt annyi esze, hogy legalább látszólag titkolta dühét.

- Nem vettem részt a zulu háborúban, Müller úr, - mondta, s minthogy e pillanatban az öreg Croft közeledett hozzájuk lovon, a beszélgetést félbeszakították.

Frank Müller úr ott maradt ebédre s még a délután jórészén is; úgy látszott, hogy az elveszett ökörről egészen megfeledkezett. Ott ült közvetlenül a szép Bessie mellett, füstölt, vizes borókapálinkát ivott, nagy elevenséggel beszélt valami - Johnnak, érthetetlen - búr-hollandus kifejezésekkel tarkázott angol nyelven s közben olyan pillantásokkal nézte folyton az ifjú hölgyet, hogy Johnnak nem tetszett sehogy. A dologhoz neki, természetesen semmi köze sem volt, mert nem érintette semmi érdekét, mégis nagyon alkalmatlannak találta a feltűnő külsejű hollandust. Végre nem bírta tovább, s egy kis sétára indult bicegve Jesszel, ki szokott rideg modorában felajánlotta, hogy megmutatja neki a kertet.

- Nem szereti azt az embert? - kérdezte Jess, mikor lassan lefelé indultak a ház előtt kezdődő lejtőn.

- Nem; ön talán igen?

- Én, - mondta Jess lassan és nagy nyomatékkal - a legkellemetlenebb embernek tartom azok közt, kiket valaha láttam - de a legkülönösebbnek is; aztán hallgatásba merült, melyet csak olykor-olykor szakított meg egy-egy virágról vagy fáról tett megjegyzéseivel.

Fél órával ezután, mikor újra felértek a lankás tetejére, láthatták, hogy Müller úr éppen eltakarodik az eukaliptusz-fasoron. A veranda előtt az a Jantjé nevű hottentotta állt, ki a hollandus lovát tartotta. Különös, keskenyképű, kicsiny legény volt; rongyok takarták testét, a haja pedig olyan volt, mint egy fekete gyapotszőnyeg kócos szegélye. Külsejéről ítélve, lehetett huszonöt, vagy akár hatvanéves is; lehetetlen volt határozott nézetet alkotni róla ebben a tekintetben. E pillanatban a legnagyobb rosszindulat kifejezése torzította el sárga majomarcát; ott állt a napfényben, szaporán s elfúló lélegzettel káromkodott magában és ádázul rázta öklét a szemei elől lassan eltűnő búr után. Soha ennél tehetetlenebb, de féktelenebb indulatot!

- Mit csinál ez? - kérdezte John.

Jess kacagott:

- Jantjé sem szereti jobban Frank Müllert, mint én, csak azt nem tudom, miért nem. Semmiképpen sem akarja megmondani.

[1] oom (holland): nagybácsi. Itt: oom Croft = Croft bácsi. (a Digi-Book Kiadó megj.)

4.
Megkérik Bessie-t

Idő múltával meggyógyult Niel kapitány megrándult bokája s elmúlt a többi sérülése is, melyet a struccal való viadalának köszönhetett (mellesleg szólva, megalázó valami, amikor az ember, ha csak egy időre is, a rövidebbet húzza Istennek egy tollazott teremtményével szemben), és kezdett megismerkedni a gazdálkodás módjaival. Egy-általában nem tartotta kellemetlennek ezt a feladatot, különösen oly szép tanítómester oldalán, mint Bessie, ki mindent értett és tudott, s megmutatta neki, hogyan kell bánni a gazdasággal. John, minthogy már természeténél fogva is energikus és dolgos ember volt, csakhamar otthonossá vált teendőiben s hat hét múlva már teljes szakértelemmel beszélt a lábasjószágról meg a struccokról s a talaj mineműségeiről. Bessie minden héten egyszer annak rendje és módja szerint vizsgálat alá vetette, hogy meggyőződjék haladásáról; meg-tanította a hollandus meg a zulu nyelvre is, amelyeken ő maga tisztán beszélt. Ebből is látni, hogy John nem szűkölködött kellemes és hasznos foglalkozás nélkül. Hozzájárult mindehhez, hogy az öreg Silas Croft is szívéből megkedvelte. Az öreg úr nagy hatást tett reá szép és becsületes arcával, sokoldalú tapasztalatainak gazdagságával és erős jellemével. Sohasem találkozott még John ilyen emberrel. Vonzalma nem maradt viszonzatlanul, mert a ház ura is nagyon vonzódott John Nielhez.

- Tudod, édesem, - magyarázta Bessie húgának - csöndes ember, s nem ért sokat a gazdálkodáshoz, de megvan benne a jóakarat, hogy tanuljon, azonkívül pedig tetőtől-talpig gentleman. Ahol pedig az embernek, mint itt is, kafferekkel van dolga, jó, ha van a háznál egy gentleman. A közönséges fehérek sohasem mennek sokra a kafferekkel; a búrok verik és gyilkolják őket, mert másképp nem mennek velük semmire. De láthatod, hogy Niel kapitány mily szépen boldogul velük. Azt hiszem a dolog menni fog vele, bizonyosan menni fog - és Bessie teljesen egy nézeten volt a nagybácsijával. Így történt aztán, hogy hat heti próbaidő után a dolog teljesen rendbe jött köztük, John lefizette az ezer font sterlingjét és Mooifontein tulajdonjogának egy harmadrészét magához váltotta.

Az olyan még eléggé fiatal embernek, mint John Niel, általában véve alig lehetséges egy fedél alatt laknia egy Bessie-hez hasonló leánnyal, anélkül, hogy különböző veszedelmek ne fenyegetnék. Különösképpen akkor áll ez az eset, ha mindegyikük keveset, vagy éppen semmit sem érintkezik a külvilággal, mely elszórakoztatná őket, vagy elterelhetné a figyelmet egymásról. Mindeddig a szerelemnek legparányibb jele sem mutatkozott köztük, csak nagyon szívelték egymást és szerettek mind többet együtt lenni. Szóval, ráléptek együtt arra a kellemes és változatokban gazdag útra, mely a szerelem meredek, nyaktörő ösvényére visz.

De hát John Niel már elhullatta csikó fogát, s túl volt azon, hogy beleszeressen az első szép arcba, mellyel összehozza útja. Évekkel azelőtt átesett már ezen a keserű állapoton, s azt hitte most, hogy egyszer s mindenkorra végzett vele. Némiképpen más lapra tartozott, hogy Jess épp úgy vonzotta, mint Bessie, csakhogy valamennyire másképpen. Egy hetet sem töltött még a háznál, s már tisztában volt vele, hogy a legsajátszerűbb s a maga nemében a legvonzóbb női lény, kivel valaha találkozott. Még látszólagos egykedvűsége és közömbössége is az igézetességnek egy újabb nemével tette gazdagabbá; mert hol van ember, ki nem lelné kedvét egy talány megoldásában? John Niel számára Jess talány volt, melyhez nem lelte meg a megoldás kulcsát. Azt, hogy okos és ritka módon tájékozott lény, csakhamar megállapíthatta különös megjegyzéseiből; azt, hogy úgy énekel, mint egy angyal, szintén tudta; de valójának lényegét illetőleg volt mit gondolkoznia. Világos volt, hogy nem azok a rúgok mozgatták, mint a legtöbb nőt, s legkevésbé azok, melyek a boldog, egészséges és vidám Bessie-t. John úgy szeretett volna mélyére látni e titoknak, hogy megragadott minden alkalmat, hogy együtt lehessen vele, s ha ideje engedte, szívesen vett részt kirándulásain is, melyekre azért indult, hogy kielégítse rajzolókedvét, vagy hogy virágot fessen. Ily alkalmakkor Jess néha beszédesebbé vált, de a beszélgetés mindig könyvek, Angolország és más mélyreható kérdések körül forgott. önmagáról sohasem beszélt.