Minden könyvimádónak

Prológus

A kisfiúnak semmi keresnivalója sem lett volna Dublin eső áztatta utcáin ezen a hideg, téli napon, az említett fiú mégis éppen a legérdekesebb könyvesbolt kirakatának üvegéhez nyomta az orrát. Odabentről csillogó fények, színes könyvborítók csábították, kalandokat és kikapcsolódást ígértek. A kirakat dugig volt újdonságokkal és csecsebecsékkel; pár miniatűr hőlégballon csaknem felért a mennyezetig, közben gépmadaras, körhintás zenedobozok forogtak és muzsikáltak alattuk. A hölgy kiszúrta őt odabentről, és intett, hogy menjen csak be. A fiú megrázta a fejét, és kicsit elpirult.

– Elkések a suliból! – artikulálta hangtalanul az üvegen keresztül.

A hölgy biccentett és elmosolyodott. Elég barátságosnak tűnt.

– Na jó, de csak egy percre! – mondta a fiú, miután legalább három másodpercig próbálta leküzdeni a késztetést, hogy bemenjen.

– Legyen akkor csak egy perc! – A hölgy a pult mögött állt, és újabb könyveket pakolt ki egy nagy kartondobozból. Egy pillanat alatt felmérte a betűretlen inget, a torzonborz frizurát, amely napok óta sikeresen elkerülte a fésűt, valamint a páratlan zoknit. Elmosolyodott magában. Opaline Könyvesboltja mágnesként vonzotta a kisfiúkat és kislányokat. – Hányadikos vagy?

– Harmadikos a Szent Ignácban – vágta rá a fiú, s közben hátradöntött fejjel a boltíves mennyezetről lógó, suhanni látszó fa repülőmodelleket csodálta.

– És szereted? – A fiú gúnyosan felhorkant a gondolattól.

A hölgy hagyta, hadd lapozgasson egy régi, varázslótrükköket oktató könyvet, de nem telt bele sok idő, már ott is volt a pult előtt, és az írószereket kezdte nézegetni.

– Segíthetsz, ha van kedved. Meghívókat kell kiküldenem egy könyvbemutatóra.

A fiú megvonta a vállát, majd kissé túlzott lelkesedéssel kezdte el utánozni a mozdulatokat, ahogy a hölgy összehajtotta és borítékba csúsztatta a leveleket. Az orrát ráncolta, úgy összpontosított, s ezzel átrajzolta az orcáját pettyező szeplők csillagképét.

– Mit jelent az, hogy Opaline? – kérdezte a kelleténél több magánhangzót kiejtve.

– Az Opaline egy név.

– A magáé?

– Nem, én Martha vagyok.

Martha látta, hogy a fiú nem elégedett meg ennyi magyarázattal.

– Meséljek neked róla egy történetet? Ő sem szerette különösebben a sulit. Vagy a szabályokat.

– Vagy azt tenni, amit mondtak neki? – kérdezte a fiú.

– Ó, azt különösen nem szerette. – Martha úgy mosolygott rá, mintha összeesküvők lennének. – Nos, fejezd be a levelek borítékolását, én addig főzök magunknak egy teát. A jó mesék mindig egy teával kezdődnek.

Első fejezet

OPALINE

London, 1921

Ujjbegyemmel végigsimítottam a könyv gerincét, és hagytam, hogy a dombornyomott kötés bemélyedései valami kézzelfoghatóhoz vezessenek el; valamihez, amit igazabbnak hittem, mint a fikciót, ami kibontakozott a szemem előtt. Huszonegy lettem, és anyám úgy döntött, eljött az ideje, hogy férjhez menjek. Lyndon, a bátyám kicsit sem segített a helyzetemen: talált valami ostoba fajankót, aki nemrég megörökölte a családi üzletet, ami valaminek az importálásával foglalkozott egy távoli országból. Alig figyeltem oda.

– Csak két lehetőség áll egy nő előtt a te korodban! – nyilatkoztatta ki anyám, miközben letette csészéjét a karosszéke mellett álló asztalkára. – Az egyik, hogy férjhez megy, a másik, hogy talál egy társadalmi rangjának megfelelő pozíciót.

– Társadalmi rang? – visszhangoztam hitetlenkedve. Ahogy körbenéztem a szalonban, amelynek falairól pergett a festék, a függönyei pedig teljesen kifakultak már, csodálattal kellett adóznom a gőgje előtt. Anyám rangon alul házasodott, és nagy gondot fordított arra, hogy erre apámat is emlékeztesse, amikor csak tehette.

– Muszáj ezt pont most? – fortyant fel bátyám, Lyndon, amikor Mrs. Barrett, a szobalányunk elkezdte kilapátolni a hamut a tűztérből.

– Asszonyom utasított, hogy gyújtsak be – felelte ő olyan hangon, amiben nyoma sem volt alázatnak vagy tiszteletnek. Amióta az eszemet tudtam, velünk volt, és nem fogadott el utasítást mástól, csakis anyámtól. Velünk, többiekkel úgy bánt, mintha csak olcsó szélhámosok lennénk.

– A helyzet az, hogy mindenképpen férjhez kell menned – ismételte Lyndon, miközben botjára támaszkodva átbicegett a szalonon. Tizennyolc évvel volt nálam idősebb, a háború során valahol Flandriában az egész jobb oldalát összeroncsolta egy bombatalálat, s a fivér, akit egykor ismertem, ott maradt a csatatéren, a törmelék alatt. A tekintetéből áradó iszonyat megijesztett, és bár nem szívesen vallottam be magamnak, féltem tőle. – Ez jó parti. Apánk évjáradéka alig elegendő ahhoz, hogy anyánk fenntartsa belőle a házat. Ideje, hogy kibújj végre a könyveid mögül, és szembenézz a való élettel.

Szorosan magamhoz öleltem a könyvemet. Az Üvöltő szelek egy ritka, amerikai első kiadása volt, ajándékba kaptam apámtól az olvasás szeretetével együtt. Talizmánként vittem magammal mindenhová a könyvet, aminek gerincén arany betűkkel a következő, téves állítás állt: „A Jane Eyre szerzőjének tollából”. Teljesen véletlenül bukkantunk rá egy camdeni bolhapiacon (egy titkos kiránduláson, amit anyám elől titokban tartottunk). Később kiderítettem, hogy Emily angol kiadója azért engedélyezte ezt a hibát, mert nagyobb bevételt remélt abból, hogy meglovagolja a Jane Eyre kereskedelmi sikerét. A könyv nem volt tökéletes állapotban; a textilkötés viseltes volt a sarkain, és a hátulján hiányzott is egy V alakú darabka. A lapok fűzése is meglazult, ahogy a cérna, ami összetartotta őket, lassan elgyengült az évek és a használat nyomán. Számomra azonban ezek a hibák, csakúgy, mint a lapokból áradó szivarfüstszag, olyanok voltak, akár egy időgép. Talán azok a magok szöktek szárba, amelyeket annak idején elvetettünk. Egy könyv sohasem az, aminek látszik. Azt hiszem, apám abban reménykedett, hogy a könyvek iránti szeretetem lelkes tanulóvá tesz majd, de csak erősítette az iskolapad iránti megvetésemet. Többnyire a saját álomvilágomban éltem, és minden este, miután hazarohantam az iskolából, arra kértem, hogy olvasson nekem. Közalkalmazott volt, egy őszinte ember, aki szenvedélyesen szeretett tanulni. Mindig azt mondta, hogy a könyv több, mint papírra vetett szavak sora; a szavak átjárók, más helyekre, más életekre nyíló kapuk. Szerelembe estem a könyvekkel, valamint a bennük rejtőző, végtelen világokkal, és mindezt apámnak köszönhettem.

– Ha oldalra billented a fejed – mondta –, hallhatod, ahogy a régi könyvek a titkaikról suttognak.

Leemeltem egy antik könyvet a polcról: borjúbőr kötés, az évek során megsárgult lapok. A fülemhez emeltem a kötetet, és szorosan lehunytam a szemem; elképzeltem, hogy majd meghallom a fontos titkokat, amelyeket a szerző próbál nekem elmondani. De nem hallottam semmit, legalábbis nem szavakat.

– Mit hallasz? – kérdezte apám.

Vártam, és hagytam, hogy a hang betöltse a fülemet.

– A tenger zúgását hallom!

Olyan volt, mintha egy kagylót tartanék a fülemhez, ahogy a levegő átsuhant a lapok között. Apám elmosolyodott, és két keze közé fogta az arcomat.

– Lélegeznek, papa? – kérdeztem.

– Igen – mondta. – A történetek lélegeznek.

Amikor 1918-ban elvitte a spanyolnátha, egész éjjel ott virrasztottam az ágya mellett, fogtam a kihűlő kezét, és a kedvenc könyvét olvastam fel neki. A Copperfield Dávid volt az Charles Dickens tollából. Buta módon abban reménykedtem, hogy a szavak majd visszahozzák őt.

– Nem vagyok hajlandó feleségül menni egy emberhez, akivel még soha nem is találkoztam, pusztán azért, hogy anyagi segítséget nyújtsak a családnak. Maga az ötlet is nevetséges.

Mrs. Barrett elejtette a kefét, miközben beszéltem, és a bátyám arca eltorzult, ahogy meghallotta a fém koppanását a márványon. Gyűlölte a hangos zajokat.

– Takarodjon kifelé!

A szegény nő térde már nem volt túl megbízható, így csak harmadik nekifutásra sikerült feltápászkodnia, és elhagynia a szalont. Sosem tudom meg, hogy volt képes visszafogni magát, de nem csapta be maga mögött az ajtót.

Folytattam a védekezést:

– Ha ekkora terhet jelentek mindkettőtöknek, akkor egyszerűen csak kiköltözöm innen.

– És mégis mit gondolsz, hova mehetnél? Nincs pénzed! – mutatott rá anyám. Már a hatvanas éveit taposta, és érkezésemet a családba mindig úgy emlegette, mint „kis meglepetést”, ami kedves dolognak is tűnhetett volna, ha nem tudom, mennyire utálja a meglepetéseket. A tény, hogy idősek között nőttem fel, csak tovább fűtötte a vágyamat, hogy kiszabaduljak innen, és megtapasztaljam végre mindazt, amit a modern világ kínál.

– Vannak barátaim! – erősködtem. – Szerzek állást magamnak!

Anyám felsikoltott.

– Te átkozott, hálátlan kölyök! – mordult fel Lyndon, és megragadta a csuklómat, miközben próbáltam felkelni a székemből.

– Ez fáj!

– Ennél sokkal nagyobb fájdalmat is okozok, ha nem engedelmeskedsz!

Próbáltam kiszabadítani a karomat, de szorosan fogott. Anyámra néztem, aki a szőnyeget szemlélte elmélyülten.

– Értem – mondtam, mert végre ráébredtem, hogy most már Lyndon a ház ura, így az történik, amit ő mond.

– Rendben van. – Még mindig szorította a csuklómat, savanyú lehelete az arcomba tolakodott. – Azt mondtam, rendben van.

A szemébe néztem, és ismét megpróbáltam elhúzódni.

– Hajlandó vagyok megismerkedni az udvarlómmal.

– Hozzá fogsz menni! – közölte ellentmondást nem tűrő hangon, majd lassan enyhített a szorításon.

Lesimítottam a szoknyámat, és a hónom alá fogtam a könyvemet.

– Rendben. Akkor ez eldöntve! – mondta Lyndon, és hideg tekintete valahová mögém meredt. – Ma idehívom Austint vacsorára, és mindent elrendezünk.

– Igenis, bátyám – mondtam, majd visszavonultam az emeletre, a hálószobámba.

* * *

Beletúrtam a toalettasztalom felső fiókjába, és rábukkantam a cigarettára, amit Mrs. Barrett készletéből loptam ki a konyhában. Kinyitottam az ablakot, meggyújtottam a cigaretta végét, majd lassan, hosszan beleszívtam, mint a filmekben a femme fatale-ok. A fésülködőasztalhoz ültem, a cigarettát pedig egy régi osztrigahéjra tettem, amit tavaly szedtem fel a parton, az utolsó gondtalan nyaraláson a legjobb barátnőmmel, Jane-nel, mielőtt férjhez ment volna. Annak ellenére, hogy a nők most már szavazhattak is, továbbra is a jó házasság volt az egyetlen lehetséges jövőképük.

A tükörképemet néztem, és a tarkómhoz emeltem a kezemet, oda, ahol a hajam véget ért. Anyám csaknem elájult, amikor meglátta, mit tettem a hosszú hajtincseimmel. „Már nem vagyok kislány!” – mondtam neki. De tényleg el is hittem? Modern nővé kellett válnom. Vállalnom kellett a kockázatot. De pénz nélkül hogyan tehetnék bármi mást, mint hogy engedelmeskedem az idősebb családtagjaimnak? Ekkor ismét felcsendültek a fejemben apám szavai… A könyvek olyanok, mint az átjárók. A könyvespolcom felé fordultam, és beleszívtam még egyet a cigarettába.

– Mit tenne most Nellie Bly? – kérdeztem magamtól, ahogy máskor is szoktam. Számomra ő volt maga a megtestesült bátorság: egy úttörő amerikai újságíró, aki Jules Verne könyvétől inspirálva körbeutazta a világot mindössze hetvenkét nap, hat óra és tizenegy perc alatt. Mindig azt mondta, hogy bármit elérhetünk, ha megfelelően összpontosítjuk energiánkat. Ha fiúnak születtem volna, bejelenthetném, hogy be akarom járni Európát, mielőtt megházasodom. Arra vágytam, hogy megismerhessek más kultúrákat. Huszonegy éves voltam, és még nem értem el semmit, nem láttam semmit. Ismét a könyveim felé pillantottam, és mire befejeztem a cigarettát, elhatározásra jutottam.

* * *

– Mennyit tud adni értük? – Figyeltem, ahogy Mr. Turton szemrevételezi a két kemény kötésű könyvemet: A párizsi Notre Dame-ot és az Üvöltő szeleket.

Ő volt a tulajdonosa ennek a levegőtlen boltnak, ami valójában csak egy nagyon hosszú, ablaktalan folyosó volt. A pipája füstje miatt vágni lehetett a levegőt, és könnyezni kezdett a szemem.

– Két font, és nagylelkű vagyok.

– Ó, nem, nekem ennél sokkal többre van szükségem!

Megpillantotta apám Copperfield Dávidját, és mielőtt megakadályozhattam volna, elkezdte lapozgatni.

– Azt nem adom el. Annak… érzelmi értéke van számomra.

– Ah, ez már érdekes! Ezt úgy nevezik, hogy „felolvasópéldány”, mivel Dickens ezt használta a nyilvános felolvasásain. – Krumpliorra és apró szeme miatt úgy festett, akár egy borz vagy egy vakond. Úgy szimatolta ki az értékesebb darabokat, akár a szarvasgombát.

– Igen, tisztában vagyok vele – mondtam, és megpróbáltam visszaszerezni a könyvet mohó kezéből. Tovább dicsérte a kötetet, mintha máris áruba bocsátaná egy aukción.

– Pazar bőrkötés, tökéletesen fényezett, vörös borjúbőrből. Csodás példány; míves aranyozás a gerincen; eredeti, márványozott előzéklap…

– Ezt a könyvet az apámtól kaptam. Nem eladó.

A szemüvege fölött végigmért.

– Miss…?

– Miss Carlisle.

– Miss Carlisle, ennek a ritka kiadásnak ez az egyik legszebb állapotban megőrzött példánya, amihez valaha is szerencsém volt.

– És az illusztráció Hablot K. Browne munkája. Ott láthatja a művésznevét: Phiz – tettem hozzá büszkén.

– Tizenöt fontot ajánlok érte.

A világ elnémult körülöttem, ahogy olyankor szokott, amikor az ember sorsdöntő elhatározásra szánja el magát éppen. Az egyik ösvényen a szabadság várt rám, és az ismeretlen. A másikon egy aranykalitka.

– Húsz font, Mr. Turton, és megállapodhatunk.

A szeme összeszűkült, a szája kelletlen mosolyra húzódott. Tudtam, hogy megfizeti a kért összeget, mint ahogy azt is, hogy életem hátralévő részét többek között annak szentelem majd, hogy visszaszerezzem ezt a könyvet. Amint végeztünk, és hátat fordított nekem, visszacsúsztattam a zsebembe az Üvöltő szeleket, és távoztam.

Így indult a könyvkereskedői karrierem.

Második fejezet

MARTHA

Dublin, kilenc hónappal ezelőtt…

Amikor azon a hideg, sötét estén először érkeztem a György korabeli, vörös téglás házhoz a Ha’penny Lane-re, és esővíz csöpögött a dzsekimről, nem terveztem maradni. A nő a telefonban nem volt túl barátságos, de nem volt hová mennem, és alig volt pénzem. Az utazásom Dublinba egy héttel korábban kezdődött, az ország túlfeléből, egy magányos buszmegállóból a falu határában. Nem tudom, meddig ücsörögtem a megállóban, nem tudom, hideg volt-e, vagy meleg, vagy hogy elhaladt-e mellettem bárki. Minden érzékem eltompult a mindent elsöprő késztetés mellett – el kell mennem. A jobb szememmel nem láttam semmit, így azt sem vettem észre, amikor a busz megérkezett a megállóhoz. Az egész testem érzéketlennek tűnt, de amikor lecsusszantam a kőfalról, a bordáim tiltakozva megsajdultak. Én azonban még ekkor sem hagytam, hogy a gondolataim visszatérjenek oda. Még nem. Még akkor sem, amikor a sofőr leszállt, hogy segítsen a csomagommal, és közben úgy nézett rám, mintha most szabadultam volna a zárt osztályról – még akkor sem hagytam, hogy a gondolataim visszatérjenek oda.

– Hová utazik? – kérdezte.

Bárhová, csak el innen!

– Dublinba – feleltem. Dublin talán elég messze van. Néztem, ahogy a vidéki táj elsuhan az ablakon túl. Kibaszottul gyűlöltem ezt a vidéket, a kisvárosokat, amelyekben egy iskola és egy templom mellett tucatnyi kocsma jutott a lakosságra. A szürkeség maga alá gyűrt. Valószínűleg elszundítottam, mert összerándultam. Azt hittem, megint fölém kerekedett – az arcom elé kaptam a kezem. Nem is tudtam, mit védjek magamon, túl fürge volt. Aztán amikor a kezébe akadt a piszkavas is, minden odalett számomra. Minden. Az összes reményem. Minden naiv, ostoba reményem. Valamit örökre a fejembe véstem abban a pillanatban: csak saját magunkra számíthatunk ezen a világon. Nem jön senki, hogy megmentsen. Az emberek nem változnak meg egy csapásra, nem kérnek bocsánatot, és nem kezdenek el tisztelettel bánni a másikkal. Mind a bánat és fájdalom zagyva keverékei, és azon töltik ki a bosszújukat, akin éppen tudják. Kénytelen voltam megmenteni saját magam.

* * *

– Csak egy kávét és egy sajtos melegszendvicset, legyen kedves! – mondtam a pincérnek, miután megnéztem, mi a legolcsóbb tétel az étlapon.

Online nem jártam szerencsével, így szereztem egy helyi újságot, és abban kezdtem munka után kutatni. Csak egy hete voltam a diákszállón, és máris fogytán volt a pénzem. Ekkor pillantottam meg a hirdetést: Házvezetőnő. Bentlakással. Tárcsáztam a számot, és másnap már ott is találtam magam az előkelő kinézetű ház lépcsőjén, ahol bekopogtam a fényes, fekete ajtón. Madame Bowden – azt mondta, így szólítsam – egyedi jelenség volt. Úgy festett, mint egy történelmi dráma szereplője, tollboát és gyémánt fülbevalót viselt. Mindössze öt perc után már a Királyi Színházban töltött időkről mesélt, arról, hogy főnemesekkel táncolt, és ősrégi darabokban játszott, amelyekről még nem is hallottam.

– Az emberek különcnek tartanak engem, de én meg őket unalmasnak. Minden nézőpont kérdése. Mi is a neve?

– Martha – ismételtem el harmadjára, miközben követtem le a lépcsőn, az alagsorba. Madame Bowden sétapálcával járt, és bár meglehetősen látványosan használta a segédeszközt, valójában elég fürgének tűnt. Úgy sejtettem, a nyolcvanas éveiben járhat, de valahogy kortalannak tűnt – színésznő volt, és olyan karaktert alakított, aki körül megállt az idő.

– Tudja, a legutóbbi lány nagyon jól érezte magát itt! – jegyezte meg olyan hangon, amely azt sugallta, hogy kutya kötelességem nekem is jól érezni magam.

Annyira sötét volt, hogy semmit sem láttam, csak a félablakot a mennyezet közelében, amelyen keresztül az utcán sétáló járókelők lábát figyelhettem. A botjával felkapcsolta a villanyt, és a pillanatnyi káprázat elmúltával a mennyezetről függő nagy izzó fényében egy egyszemélyes ágyat pillantottam meg az egyik sarokban, vele szemben pedig egy gardróbszekrényt. Az ajtó mellett apró teakonyha volt, és a folyosón a következő ajtó mögött egy pici, zuhanyzós fürdőszoba rejtőzött. A falak mentén felhullámosodott a linóleum, és a tapéta sem volt sima, de én azonnal biztonságban éreztem magam. A hely az enyém volt. A sajátomnak nevezhettem. Becsukhattam magam mögött az ajtót, és nem kellett azon aggódnom, hogy ki töri majd rám.

– Nos? – vonta fel a szemöldökét madame Bowden.

– Nagyon bájos – mondtam.

– Hát persze hogy az! Hiszen megmondtam, nem?

– Tehát az enyém az állás?

Tekintete összeszűkült, felmérte zilált állapotomat. Hálát adtam istennek a meglehetősen gyenge látásáért, mert nem vette észre az arcom megviselt állapotát, vagy ha észre is vette, ez nem szegte kedvét.

– Nos, azt hiszem, igen – adta be a derekát. – De ne bízza el magát, csupán jobb híján veszem fel. Ugyanis senki más nem jelentkezett. El tudja ezt hinni? Ez a baj a maga generációjával! Eszük ágában sincs tisztességesen végigdolgozni egy napot! Minden csak a „Tikktakk” körül forog manapság, pénzt várnak a nagy semmiért!

Még akkor is beszélt hozzám, amikor elindult felfelé a lépcsőn, és magamra hagyott. Óvatosan leültem az ágyra, és hallgattam, ahogy a matrac rugói törött harmonika módjára nyikorognak alattam. De ez sem számított. Ezen a helyen senki sem találhatott rám. Beállítottam az ébresztőt reggel hétre. Úgy tűnt, új munkaadóm „fine dining élményre” számít reggel, vagyis azt várja, hogy Michelin-csillagos reggelit rittyentek mindabból, amit a hűtőben találok. Úgy döntöttem, ezen ráérek még gondolkodni. Édes álomba zuhantam anélkül, hogy levettem volna nyirkos ruhámat, vagy lehúztam volna a redőnyt.

* * *

Amint felébredtem, azonnal felültem az ágyban. Miért van ilyen világos? Hol vagyok? Miért szól az ébresztőm? Az agyam lassan, egyesével válaszolta meg a kérdéseket, majd lenéztem a régi farmeremre és a kinyúlt pulóveremre. Nem tudtam biztosan, hogy milyen egyenruhát várnak el a házvezetőnőktől, de valószínűnek tűnt, hogy nem ilyesmit. Kinyitottam a bőröndömet, és előhúztam belőle egy hosszú, szürke, kötött ruhát. Alig tudtam felidézni a mozdulatokat, melyekkel beledobáltam a ruhákat; az agyam egy része valószínűleg arra összpontosított, hogy olyasmiket hozzak magammal, amit nem kell majd vasalnom. Gyorsan kibújtam a pulóveremből, és éppen lehúztam a farmerem cipzárját, amikor megláttam egy pár láb alsó felét elsétálni az ablak előtt, a ház oldalában. A lélegzetem is elakadt, de aztán megláttam a bakancsot – barna velúr volt, fűzős. Nem az övé. Tovább figyeltem, a pulóvert a melltartóm elé fogva, ahogy a bakancsos láb fel-alá, és néha félköröket leírva sétál az ablakom előtt. Mi a fenét csinál ez az alak? Éreztem, ahogy elönt a düh. Nem kis ellenállást leküzdve kinyitottam az ablakot, kidugtam a fejemet, és alkarommal az ablakpárkányra támaszkodtam.

– Elnézést! – Semmi válasz. Hangosan megköszörültem a torkomat. Még mindig semmi. – Segíthetek?

– Azt erősen kétlem.

Az angol akcentus hallatán meglepődtem. Már kezdtem azt hinni, hogy a lábhoz nem is tartozik test. Az arcát még mindig nem láttam, de bizonyos dolgokat már így is ki tudtam olvasni a személyéből. Régi szokásom volt ez, olvasni az emberekből, bár időnként bajba kerültem miatta. Ez az ember szórakozottnak és boldogtalannak tűnt.

– Mégis mit csinál itt? – folytattam a társalgást a combjával.

– Ez aligha a maga dolga. Maga mit csinál itt?

– Én itt lakom! – mondtam, és azt kívántam, bár lehúztam volna este a redőnyt. – Menjen a Kíváncsi Fáncsi műsorával máshová! – Kicsit remegett a hangom. Nem éreztem, hogy készen állnék a konfrontációra egy idegennel, ugyanakkor harcolni akartam a privát szférámért. Hallottam, ahogy a bakancsa csoszogva veri a port, és a következő pillanatban már ott ült törökülésben, az arca pedig velem szembe került. Nem passzolt éles hangjához, amivel az ember az ujját is elvághatta volna. Barna – vagy zöld? – szeméből melegség sugárzott. Mogyoróbarna volt, talán, de a haja folyton az arcába hullott. De arcán az olyan emberek kétkedő arckifejezése ült, akik képesek a másik minden egyes szavát megkérdőjelezni.

– Tényleg azt mondtad az előbb, hogy Kíváncsi Fáncsi? – kérdezte, és a hangjában most nevetés bujkált. – Talán egy időutazó vagy a nyolcvanas évekből?

Nem is tudtam biztosan, hogy mi zavar jobban – az, ha tudomást sem vesznek a kérésemről, vagy ha kigúnyolnak. A vigyora idegesítően ragadós volt, kivillantott pár csorba fogat is, amelyeket egy rövid életű sportszenvedély eredményének tudtam be. Azt hiszem, focizhatott. Éppen egy büntetőt védett ki, de eltalálták az arcát. Elmosolyodtam, de azonnal le is töröltem a vigyort az arcomról.

– Nézd, ha nem hagyod abba a leskelődést, vagy nem tudom, miben sántikálsz itt, akkor hívom a rendőrséget.

Megadóan felemelte a kezét.

– Sajnálom! A nevem Henry – mondta, és kezet nyújtott nekem. – Én csak bámultam a kezét, mire zavartan visszahúzta. – Nem az ablakodban leskelődtem, esküszöm. Én… én csak keresek valamit.

Nagyon hihető sztori, gondoltam magamban.

– Mit vesztettél el?

– Izé… – Körbenézett maga körül a poros földön madame Bowden otthona és a szomszédos ház között, és beletúrt a már amúgy is kócos hajába. – Nem is az van, hogy elveszítettem…

A szememet forgattam. Tehát mégis egy Kíváncsi Fáncsi. Vagy mifene. Egy kukkoló! Ez a helyes kifejezés. Éppen meg akartam neki mondani a magamét, amikor olyasmit bökött ki, amire nem számítottam:

– A maradványokat! Azt keresem…

– Ó, jézusom, meghalt itt valaki? Tudtam! Éreztem, hogy furcsa a hely kisugárzása! Amint beléptem, éreztem…

– Nem, nem! Jesszus, dehogy! Nem erre céloztam. – Lejjebb hajtotta a fejét, hogy ismét felvegye velem a szemkontaktust. – Nézd, tudom, hogy őrülten hangzik, de esküszöm, nem kell semmi rosszra gondolnod, csak nehéz ezt elmagyarázni.

Egy percig nem szóltunk semmit. Ő guggolt az oromfal előtt, én lógtam ki az ablakon, egy konyhaszéken állva. Ekkor hallottam meg a csengőt.

– Ez mi volt? – firtatta a férfi, és próbált bekukucskálni.

Körbenéztem, és megpillantottam egy borzasztóan régimódi csengőt, aminek a vezetéke a mennyezet irányában tűnt el valahol. A dolgok állása szerint úgy tűnt, belekerültem az én saját, valóságos Downton Abbey-filmembe. Visszafordultam Henryhez:

– Tegyél meg nekem egy szívességet! Bárkit is keresel, menj, és keresd tovább máshol! – mondtam, majd egy határozott mozdulattal az arcába csaptam az ablakot.

Harmadik fejezet

HENRY

Ücsörögtem, és egy korsó Guinnesst dédelgettem abban a kocsmában, ahol tegnap és tegnapelőtt is voltam. Már megvolt a kedvenc bárszékem is a belső sarokban. A hangszóróból a Tainted Love szólt, és én a bakancsom orrával kopogtam a ritmust a bár falán.

„Sometimes I feel I’ve got to – BUMM BUMM – run away, I’ve got to – BUMM BUMM.”

Átolvastam az előző napi jegyzeteimet:

Az ember élete során átlagosan hat hónapot tölt elveszett tárgyak keresésével. Egy biztosítótársaság egyszer elvégzett egy kutatást, amely azt az eredményt hozta, hogy egy átlagos ember egy átlagos napon kilenc tárgyat hagy el, ami azt jelenti, hogy hatvanéves korunkra csaknem 200 000 dolgot veszítünk el. Ha a könyveket nézzük, vajon hány puha kötésű könyv, kézirat, kézzel írt vázlat veszhetett el vagy merülhetett a feledés homályába a történelem során? A szám végtelen. Hány elfeledett könyvtár létezhet még a tudtunkon kívül, olyanok, mint a Tunhuang Könyvtár a Góbi sivatag szélén, amely ezer évig pihent elzártan, míg aztán egy taoista szerzetes újra felfedezte – teljesen véletlenül, amikor dohányzás közben nekidőlt egy falnak, és az leomlott. A fal mögött hatalmas, csaknem három méter magas rakás ősrégi dokumentumot talált, tizenhét különböző nyelven íródott kéziratokból. Ki tudja, milyen kincsek várhatnak még felfedezésre, milyen elveszett dolgok várják, hogy ismét napvilágra kerülhessenek?

Legalábbis én erre emlékeztettem magam, ahogy eltöltöttem egy újabb éjszakát a panzióban, amit nem engedhettem meg magamnak, és jegyzeteket készítettem a naplómban a könyvesboltról, amely nem létezett. Vajon létezett egyáltalán valaha? Semmi más nem volt a kezemben, csak a világ egyik legsikeresebb ritkasággyűjtőjének levele egy bizonyos Miss Opaline Grayhez, amelyben egy elveszett kéziratról esik szó. És vajon hol bukkantam rá erre az igen különös levelezésre? A világ egyetlen helyén, ahol az ilyesmi elképzelhető – egy aukción. Éveket áldoztam arra, hogy felkutassam az igazit, a nagy felfedezésre, ami majd felvési a nevem a hírességek közé a könyvkülönlegességek világában, és ennél közelebb még sosem jutottam a célomhoz.

Napokkal ezelőtt fel kellett volna ülnöm egy gépre haza, Angliába. Ittam egy újabb kortyot a „fekete cuccból”, ahogy a helyiek nevezik. A motiváció megannyi formában és színben létezhet, és az én motivációm arra, hogy Írországban maradjak, az volt, hogy ne tűnjek teljes csődtömegnek. Mindenki ezt várta tőlem – még én is. Ha senki sem veszi komolyan az embert, hogyan is lenne képes ezt megtenni önmagáért? Emiatt minden szívfájdalom nélkül apámat hibáztattam. A legelső emlékem vele kapcsolatban az, hogy elárult. Arra biztatott, hogy „lépjek fel” az új játék mikrofonommal. Valószínűleg karácsony volt, áthívta pár cimboráját. Énekeltem pár dalt, nem is tudom, miket, mert csak a nevetésére emlékszem – arra, hogy farkasvonyításra emlékeztetett a hang, ha igazán be volt rúgva. A többiek vele nevettek, nekem pedig égett az arcom a szégyentől, annyira, hogy észre sem vettem: a lábamon végigcsorgott valami forró.

– Összehugyozta magát! – vinnyogta apám, és annyira röhögött, hogy leesett a székéről.

Azt már nem tudom felidézni, hogy ezután mi történt. Valószínűleg hazaért anyám, és kimentett a helyzetből. De ettől az esettől kezdve rajtam maradt a bélyeg, hogy egy bőgőmasina vagyok; túlérzékeny kölyök. Nem sokat lendített a helyzetemen az sem, hogy Lucinda, a húgom, ökölbe szorított kézzel, harcra készen jött a világra. Apám őt tisztelte. Ami azt illeti, kicsit mindenki félt tőle. Így a szerepem, mint az alom legcsenevészebbje, örökre rám égett.

Egészen addig, míg rá nem bukkantam arra a Rosenbach-levélre.

Hirtelen küldetésem lett, mintha azok a hosszú évek, amelyek során megfosztottam a szervezetemet a D-vitamin éltető erejétől, mert folyton a könyvtárakban aszalódtam, végre megtérültek volna. Végül már annyi időt töltöttem a könyvtárban olvasással, hogy mindenki azt hitte, ott dolgozom, és a legvégén már én magam is kezdtem ezt gondolni. Elértem az önáltatás olyan míves szintjére, hogy már kiselőadást tartottam a dolgozóknak, hogy miként kellene végezni a munkájukat. Amikor anyámnak a fülébe jutott a dolog, borzasztóan dühös lett.

– Az a sok pénz, amit a taníttatásodra áldoztam! Egyetlen vizsgát sem tettél le, Henry!

Ez igaz, viszont azt a pénzt a Londoni Könyvritkaságok Iskolájának kurzusaira fordítottam, így azért nem veszett egészen kárba. Volt szakmám, csak éppen a régi könyvek imádatát nem tekintette mindenki szakmának.

Azért azt meg kell hagyni, ilyen nyomot még sosem követtem korábban… bár aligha voltam egy Indiana Jones. Lucinda egyszer azt mondta, annyira vagyok vállalkozószellemű, mint egy vödör. Na, ki most a vödör, mi? – nevettem magamban, de nyilvánvaló, hogy csak a sör szállt a fejembe. Heteket töltöttem el a Ha’penny Lane-en, és nyomokat kutattam, annak a nyomait, hogy a könyvesbolt egykor tényleg létezett. Valami sötétebb foltot, mint amit a szőnyegen lát az ember, ha átrakja máshová a kanapét. De nem találtam a világon semmit.

Egészen addig, míg nem jött a lány.

Ugyan honnan érkezhetett? Bámult rám a legvakítóbb kék szempárral, amit valaha láttam. Csak bámultam rá vissza. Dühösnek tűnt. Vagyis mégsem; rettegett valamitől, döbbentem rá. Nagyon világos volt a bőre, de a kerek orcája rózsaszínűen ragyogott. A szeme alatti csúf monoklit nem sikerült elrejtenie melírozott frufruja alatt. Egészében olyan hatást keltett, mint egy angyal, akit meggyötört a sors. Szerettem volna tovább beszélgetni vele, de ugyan mit mondhattam volna? Hé, nem láttál itt egy eltűnt könyvesboltot? Nem lehet, hogy a te házad felemésztette? Ráérsz velem vacsorázni? Amikor becsapta az ablakot, és a pulóverét maga elé fogva elfordult, láttam, hogy a hátát hatalmas tetoválás borítja. Nem egy minta, hanem apró betűs írás, hosszú sorokban, mint a holt-tengeri tekercsek.

Alig pár percet beszélgettünk, de biztosan tudtam, hogy ő a legérdekesebb nő, akivel valaha is találkoztam. Bosszantó módon azonban ő is követte a legtöbb nő példáját, akik amint megismerkedtek velem, azonnal tudták, hogy nem fognak kedvelni. Mindemellett úgy gondoltam, talán tudhat valamit a könyvesboltról, így mélyebbre kellett ásnom, és kitalálni valamit, hogy megnyerjem magamnak.

* * *

Két órával később ismét a panzióban találtam magam, és a szűk folyosón álltam, ami a giccses tapétától és a minimum öt különböző pápáról készült, keretezett fotóktól még szűkösebbnek tűnt. A narancssárga virágok mintha utánam kapkodtak volna, és az örvénylő mintázatú, barna szőnyeg sem kínált nyugalmat.

– Visszatért teaidőre, aranyom?

Nora úgy festett, mint Hilda Ogden, és életemben nem hallottam még olyan vaskos dublini akcentust, mint az övé. Az a típus volt, aki már mindent megélt. Lazán, hasa előtt keresztezett karral állt, kezében cigaretta füstölgött, és úgy nézett ki, mint akit a világon semmivel sem lehet már meglepni. Irigyeltem az ilyen embereket. Ha egy nukleáris robbanás rázta volna meg a világot abban a pillanatban, és potyogtak volna a téglák, meg a törmelék, Nora valószínűleg ugyanígy állt volna tovább a cigarettájával, a csavarókkal a hajában, és arra gondolt volna, hogy vajon ki a fene csinálta ezt a ribilliót, aztán menne tojást sütni uzsonnára.

– Nem, köszönöm, Nora. Ettem egy pitét a kocsmában.

Soha nem találkoztam még senkivel, akit ennyire érdekelt volna a táplálkozásom, és gyakorlatilag minden beszélgetésünk úgy végződött, hogy a súlyom miatt aggodalmaskodott – az ő véleménye szerint ugyanis túl sovány voltam.

– Ó, remek, az majd megtapad a bordáin! – bólogatott helyeslően. – Reggel pedig eszik majd egy hagyományos ír reggelit – közölte ellentmondást nem tűrő hangon.

Udvariasan bólintottam, majd elindultam fel a lépcsőn a szobámba, amiben fodros volt a függöny, és fényes anyagú az ágytakaró. A berendezés ellenére azonban rögtön otthon éreztem magam a házban. Természetesen nem a saját otthonomra emlékeztetett, hanem úgy általában az otthonosság jutott róla eszembe. Talán amiatt, hogy Nora úgy viselkedett, mintha évek óta ismertük volna egymást. Mintha a családja tagja lennék én is, ami – amennyire meg tudtam állapítani – három jack russel terrierből és egy Barry nevű férjből állt. Utóbbi a biztonság kedvéért sosem volt szem előtt.

„Gyakorlatilag abban a fészerben lakik – mondta Nora, amikor első este megmutatta nekem a közös, avokádózöldben pompázó fürdőt. A hátsó kertből kalapácsütések visszhangoztak, valaki fát püfölt. – Már csak arra kellene rávennem, hogy odakint is aludjon! – mondta elnéző mosollyal.”

– Jut eszembe, jött egy levele! – szólalt meg most Nora, és kihalászta az említett levelet a köténye elülső zsebéből. – Az önkormányzat küldte. Hivatalos ügynek látszik. De nem olvastam el! – tette hozzá sietve, amivel igazolta, hogy természetesen elolvasta.

Negyedik fejezet

OPALINE

Ahogy felemelkedtek a kikötőhidak, és zsebkendők libbentek a szélben, a szívemben izgalom és rettegés keveredett egymással. Hideg és álmatlan éjszakám során, amit a doveri postavonaton töltöttem, temérdek időm volt megkérdőjelezni, hogy mennyire is volt bölcs ötlet a részemről Franciaországba szökni. Csak arra volt időm, hogy gyorsan küldjek egy táviratot Jane-nek, és borzasztóan bántott, hogy nem volt módom rendesen elköszönni az egyetlen személytől, aki hiányozni fog. Fogalmam sem volt, hogy mi vár rám, annak viszont tökéletesen tudatában voltam, hogy mit hagyok hátra. Anyámat bizonyára nagyon megrázza majd a távozásom, ha amiatt nem is, hogy elveszíti a lányát, azért mindenképpen, hogy pletykálnak majd rólunk, és folt esik a család nevén. Mindkettejük fejére szégyent hoztam, de nem volt más választásom. Az ő jó hírük állt szemben az én jövőmmel, és én nem tudtam, nem voltam hajlandó feláldozni magam az elvárások oltárán. Elég oktatásban volt részem ahhoz, hogy boldoguljak, legalábbis így gondoltam, de nagyon hamar rá kellett döbbennem, hogy az élet iskolája kemény leckéket tartogat számomra.

A fedélzeten álltam, a lábamhoz helyeztem a csomagomat, és kitekintettem a horizontra. Az utastársaim többsége már elhelyezkedett az állítható támlájú székekben, hogy megelőzzék a tengeri betegséget, de én nem. Kapaszkodtam a korlátba, és elkezdtem álmodozni a rám váró kalandokról, anélkül, hogy praktikusan belegondoltam volna, miként is maradok majd egyáltalán életben egy idegen országban, egymagamban. Valami mozgásra lettem figyelmes a szemem sarkából, és mire felocsúdtam, valaki már elsuhant a csomagommal. Felkiáltottam, de hangomat elvitte a szél, és míg a tolvaj könnyedén futott, én megcsúsztam a fedélzet sima deszkáján. Egy másik férfi suhant el mellettem, fürgén, mint a villám, és utolérte a tolvajt – egy fiút, aki egy nappal sem lehetett több, mint tizenkettő. A nyakánál fogva odavonszolta elém, a másik kezében a csomagomat hozta, és erős akcentussal megkérdezte, hogy mit szeretnék, mit tegyen?

– Én, ööö, nos… – motyogtam zavartan. Még egészen a történtek hatása alatt álltam.

– Jelentem az esetet a kapitánynak, ha a mademoiselle úgy kívánja – mondta a férfi kissé drámai hangon. Azonnal tudatosult bennem a magassága; csaknem két méter magas lehetett, sötét vonásaival feltűnő jelenség volt. Fekete haj, sötét szempár, kreol bőr. Kimondhatatlanul vonzó férfi volt.

– Mademoiselle? – ismételte, és szemében mosoly fénye villant.

– Ööö, igen-igen, hát persze. – A fiúhoz fordultam, akinek arckifejezése egy ártatlan báránykára emlékeztetett. – És mi lesz majd a sorsa? – firtattam, miközben visszavettem a bőröndömet.

– Levezetik a hajóról, és gondolom, azonnal börtönbe viszik – mondta a férfi meglehetősen közönyös hangon.

– Ó!

– Csakis az ön döntése, mademoiselle.

– Nos. A tulajdonom visszakerült hozzám, így azt hiszem, nem történt tragédia. Te pedig többé nem követsz el ilyesmit, igaz? – kérdeztem az ifjoncot. Közben megláttam, hogy nincs rajta cipő, és a ruhái két számmal kisebbek a kelleténél. Lelkesen rázta a fejét, majd amint a férfi szorítása enyhült a grabancán, elszelelt a tömegben, mint egy rémült kis állat.

– Mademoiselle túl nagylelkű – mondta a férfi, miközben a távolodó fiú után nézett. – Engedje meg, hogy bemutatkozzam, a nevem Armand Hassan – mondta, és enyhén meghajolt.

A neve olyan egzotikusan és érdekesen hangzott, hogy azonnal felkeltette az érdeklődésemet. Jól öltözött volt, és a könnyed elegancia érzete lengte körül, mintha bármit tenne is, mindig jól nézne ki, teljesen mindegy, mi van rajta. Volt azonban valami veszedelmes, titokzatos a tekintetében, ami bizalmatlanságot ébresztett bennem.

– Miss Carlisle – válaszoltam, és ahogy a kezemet nyújtottam neki, rádöbbentem, hogy elárultam a valódi nevemet egy vadidegennek. Tudtam, hogy meg kell tanulnom óvatosabbnak lenni, méghozzá gyorsan.

– Enchanté, mademoiselle Carlisle, ha szabad ezt mondanom, gyönyörű neve van. Remélem, lesz alkalmam még kiejteni, méghozzá gyakran. – Az ajkához emelte kesztyűs kezemet, és esküszöm, hogy a textilen keresztül is éreztem a forró leheletét. Gyorsan elfordítottam a tekintetemet, és reméltem, hogy nem pirultam el. Még alig hagytam magam mögött Anglia partjait, máris elalélok egy idegen akcentus hallatán, mint egy ostoba liba. Össze kellett szednem magam.

– Igen, nos, nagyon köszönöm a segítségét, Mr. Hassan, de most már indulnom kell – mondtam, és azonnal rájöttem, hogy mivel egy hajó fedélzetén állok, túl sok fontos találkozó nem lehet a naptáramban.

Megvillant a szeme, ahogy elképzelte, mennyire óva inthettek engem attól, hogy beszédbe elegyedjek idegen férfiakkal.

– Ha megengedne, mademoiselle, egy apró tanácsot búcsúzóul; egy ilyen bájos, ifjú hölgynek, mint ön, óvatosabbnak kell lennie a jövőben. Ha egyedül utazik a kontinensen, a gyengébbik nem képviselőjének fel kell készülnie rá, hogy gátlástalan alakok próbálják majd kihasználni.

Ez volt az a pont, amikor visszanyertem a lélekjelenlétemet, kihúztam magam, és felszegtem az államat.

– Mr. Hassan, az ön képzettsége az angol nyelv területén igen magas szintű, ám sajnálatos módon az angol nőket illetően meglehetősen szegényes tudással bír. Képesek vagyunk vigyázni magunkra, köszönöm szépen. – Ezzel lendítettem egyet a kabátomon, és öntudatosan elindultam a szélben, ami majdnem lefújta a kalapomat, de az utolsó pillanatban sikerült fél kézzel a fejemen tartanom. – Micsoda arrogancia! – motyogtam magamban, és eltökéltem, hogy nem hagyom magam levenni a lábamról – semmilyen körülmények között.

* * *

A Hotel Petit Lafayette a homlokzata alapján elég takarosnak tűnt, de – ahogy az a könyvek esetében is igaz – sosem szabad a külcsín alapján ítélni. Egy belső lépcsőhöz vezettek, amely az udvar körül keringett, és minden szobának biztosított egy teraszféleséget, kilátással az unalmas és szürke gangra. A lelkesedésem tovább lanyhult, amikor a férfi kinyitotta a „szobám” ajtaját. Soha nem nyílt rá lehetőségem, hogy belülről is lássak egy zárdát, de amit magam előtt láttam, olyasminek képzeltem a szerzetesek és apácák celláit is: egy szűk szoba keskeny, kényelmetlennek tűnő ággyal, ablak nélkül.

– Nem, nem! – tiltakoztam a fejemet rázva.

– Non? – ismételte a férfi szenvtelenül.

– Nem, attól tartok, erről szó sem lehet.

Mivel nem kaptam választ, tovább részleteztem a helyzetet:

– Ez a szoba – mondtam, és megemeltem a hangom, miközben lassabban kezdtem beszélni, hiszen hogy máshogy értené meg, amit mondok? –, olyan, akár egy szerzetesi cella! Szeretnék – je voudrais une chambre plus grande. Avec une fenêtre!

Tíz perccel később, dupla ár megfizetése után egy valamivel nagyobb szobában találtam magam, egy valamivel nagyobb ágy mellett. Nyilvánvaló, hogy a tárgyalási készségemet még lehetett volna tovább fejleszteni, de amint kinyitottam a hosszúkás ablakot, és megláttam a kilátást, elfújták minden mogorva gondolatomat… Párizs háztetői aranyló, esti fényben terültek el előttem. Mégis megrémültem a tettemtől. Ha az ember elér valamit, amire vágyik, megdöbbentően kettős érzései támadhatnak. Én azonban eltökéltem, hogy kihasználom a lehetőségeimet. És a terveimben egyetlen könnycsepp sem szerepelt.

* * *

A Párizsban töltött első napomon szeles, de napos volt az idő, így lelkesen szorongattam a kis térképet, amit egy utcai árustól vettem. Párizs éppen olyan gyönyörű és inspiráló volt, amilyennek reméltem; minden utca szebb volt, mint az előző. A vajsárga kőből emelt házak magas ablakaikkal és szürke palatetejükkel tökéletesen sikkesnek tűntek a lágy napsütésben. Ahogy sétáltam visszafelé a Quai de la Tournelle-en, belebotlottam egy egész sor könyvárusba – később megtudtam, hogy bouquiniste-nek nevezik magukat – akik mindenféle angol és francia nyelvű könyvet, magazint, naplót árulnak, sőt, még régi posztereket és képeslapokat is. Megálltam nézelődni, csodáltam a kincseket rejtő zöld bádogbódékat a Szajna-parti mellvéden. Olyanok voltak, mint egy sor vasúti kocsi, amelyek éjszaka érkeztek, és csak naplementéig vannak nyitva az olvasni vágyó közönség számára.

A mennyországban éreztem magam ott a folyóparton a napsütésben, elmerülve a könyvek és idegen akcentusok világában. Ekkor szúrtam ki az Histoires Extraordinaires-t. Edgar Allen Poe novelláinak kétkötetes, égszínkék kötéses kiadása volt, Charles Baudelaire fordításában. Felnyitottam a fedelét, és kiderült, hogy első kiadás, Michel Lévy Frères adta ki Párizsban, 1856–57-ben. Apám megszállottja volt Mr. Poe munkásságának, és én magam is nagy élvezettel olvastam Az áruló szívet és Az Usher-ház végét, így azt éreztem, ez égi jel. Érdeklődtem a könyv ára felől, de tört franciámmal azonnal elárultam, hogy külföldi vagyok. Vagy száz frankkal magasabb összeget hallottam, mint kellett volna, és rengeteg mutogatás után (ő kifordította a zsebét, jelezvén, hogy nincs egy vasa sem) sikerült megállapodnunk. Szinte szédelegtem az izgalomtól, hogy a maradék kis pénzemet is elköltöttem egy könyvre. Miközben elkezdte barna papírba csomagolni a két kötetet, a nevemet hallottam, ismerős hangon.

– Monsieur Hassan! – köszöntöttem meglepve, amikor ő már megint elkapta a kezemet, és megcsókolta. Azonnal elpirultam, mire a könyvárus gúnyosan felkuncogott. Franciául kezdtek diskurálni, nem tudtam követni a beszélgetést, de hamar kiderült, hogy mi volt a témájuk.

– Látom, megvette a Baudelaire-emet – mondta ördögi mosollyal.

– Ezt hogy érti?

– Megállapodtam itt a cimborával, hogy félreteszi nekem ezt a fordítást, de látom, hogy eladta önnek… méghozzá jóval magasabb áron.

Értettem a célzást, hogy csak egy buta nő vagyok, akit jól átvertek. Úgy döntöttem, elengedem a fülem mellett.

– Nos, akkor ez már nem az ön Baudelaire-e, hanem az enyém – mondtam, majd fogtam a csomagot, és elindultam a szállásom irányába.

– Legalább azt engedje meg, hogy meghívjam ma vacsorára, hogy megünnepeljük a bravúros üzletkötését – mondta, miközben hosszú lépteivel könnyedén utolért.

– Köszönöm, de nem fogadhatok el egy ilyen illetlen meghívást. Idegenek vagyunk.

– Oi! – sóhajtotta, és úgy tett, mintha tőrt döfne a saját szívébe. – Hiszen nem vagyunk idegenek, és mivel ön egyedül van Párizsban…

– Nem vagyok egyedül! – tiltakoztam. – Én a… nagynénémhez jöttem.

– Ah, értem! – mondta, és bólogatva már csaknem beismerte a vereséget. – Alors, ha meggondolná magát, mademoiselle Opaline… – tette hozzá, és a kezembe nyomta a névjegyét. – Nem fogom egykönnyen elfelejteni ezt a megaláztatást, de az ön nagy szerencséjére megbocsátó természetű vagyok.

Finoman a kalapjához emelte a kezét, majd eltűnt egy mellékutcában, én pedig csak álltam ott dühösen. Egy bosszantó, kellemkedő, arrogáns alak volt. Én pedig mélységesen megvetettem őt. Mégis zsebre tettem a névjegyét ahelyett, hogy bedobtam volna a Szajnába.

Aznap este megírtam a könyvárusoknál vásárolt egyik képeslapot az én Jane-emnek. Tudtam, hogy megbízhatok benne, és titokban tartja majd a hollétemet. Jane az a típus volt, akit az ember előbb hallott nevetni, mint hogy megpillantotta volna. Imádott a szabadban időzni, amire anyám azt mondta, „nem méltó egy úrinőhöz”. Borzalmasan hiányzott, de azzal, hogy írtam neki, kicsit megszűnt a kettőnk közötti távolság, legalább egy rövid időre. Próbáltam lelkesen fogalmazni, és minden mondat végére felkiáltójel került. Párizs csodálatos! Nem túl eredeti kijelentés, de igaz. Arról ábrándoztam, hogy talán egy szép napon majd eljön hozzám látogatóba, ha úgy alakul, hogy itt telepszem le. Amikor ránéztem a megmaradt kis pénzemre, sajnos nem lehettem ebben olyan biztos. Muszáj volt keresnem valamiféle állást. Úgy döntöttem, másnap elmegyek a könyvtárba, és megnézem, mik a lehetőségek.

Ahogy vetkőztem lefekvés előtt, előhúztam monsieur Hassan névjegyét a zsebemből.

Armand Hassan

ANTIQUAIRE

14 Rue Molière, Casablanca

Maroc

Tehát monsieur Hassan könyvkereskedő volt Marokkóból. Ez magyarázatot nyújtott az egzotikus, megnyerő vonásaira – már akiknek ez volt a zsánere, de eldöntöttem, hogy nekem nem az. A romantikus regények, amelyeket olvastam, tele voltak fiatal nőkkel, akiket levettek a lábukról az ilyen kicsapongó férfiak, mint ő. Eltettem a kártyát, ezúttal a bőröndömbe.

Pedig jobban tettem volna, ha összetépem, és kidobom a szemetesbe.

Ötödik fejezet

MARTHA

Egy „szépkorú”, nagyzoló, komoly téveszmékkel küzdő asszony házvezetőnőjének lenni – nem ez volt az életcélom. De folyamatosan azt bizonygattam magamnak, hogy ez csak átmeneti megoldás, míg összeszedem magamat. Bármit is jelentsen ez. Pár nap elteltével azon kaptam magam, hogy gyorsan belerázódtam a rutinba. Akkor rájöttem, hogy pont erre volt szükségem, mert még sokkos állapotban voltam. Nem úgy van ez, mint a filmekben, ahol az ember egyszerűen hátra tudja hagyni az otthonát, a házasságát, mindent, ami az élete része volt, és csak úgy új életet kezd. Van a kettő között egy kis szakasz, amikor egyszerűen csak levegőhöz jutunk – mint egy fuldokló, aki megkapaszkodik egy sziklában. Tudjuk, hogy életben vagyunk, tudunk mozogni, még beszélni is, de valami mégis hiányzik.

Így aztán csak végeztem a munkámat. Reggelente felkeltem, elkészítettem madame Bowden reggelijét (főtt tojás angol muffinnal és sűrű narancslekvárral). Miután eltakarítottam a reggeli nyomait, bevetettem az ágyát, és rendbe tettem a szobáját, miközben ő felöltözött, ezután pedig begyújtottam odalent. A ház régi volt, és hűvös – a madame mereven elzárkózott a központi fűtés lehetőségétől, azt mondta, a csövek tönkretennék a ház esztétikáját. Harciasan határozott véleménye volt mindenről, ami teljességgel érthetetlen volt számomra – főként azért, mert nem is emlékeztem rá, hogy valaha is lett volna véleményem bármiről. A családunkban kizárólag apám véleményének volt jelentősége. Anyám soha nem szólalt meg. Manapság azt mondanák rá, beszédképtelen, de gyerekkoromban a falu lakói egészen más jelzőkkel illették.

Madame Bowden azonban a szöges ellentéte volt, még az újságot is hangosan olvasta fel. Minden véleményt azonnal megcáfolt, és szónoklatban fejtette ki, hogy mit tenne, ha ő ülne a vezetői székben. Többnyire ügyet sem vetettem rá, csak folytattam tovább a porszívózást vagy a mosást. Nem volt barátságtalan, de kimondottan kedves sem, és ez nekem pont megfelelt. Minden este a kis alagsori szobámban ettem meg a vacsorámat, ami a legtöbbször bab volt pirítóssal, és szokásommá vált nagyokat sétálni a folyó mentén késő esténként, amikor az irodai dolgozók már hazamentek, és a város elcsendesedett. Vagy legalábbis valamivel csendesebbé vált.

Úgy éreztem magam, mint aki éppen kiolvad egy nagyon hosszú tél után. Mindennap éreztem, hogy az izmaim egy kicsit jobban ellazulnak, és amikor élelmiszert mentem vásárolni, akkor is csak alig-alig néztem hátra, hogy vajon nem követ-e. Egészen addig, míg Eileen, madame Bowden úgy nem döntött, hogy megadja magát „a huszadik század pusztulásának”, és rendelt egy televíziót. Éppen a konyhában sürgölődtem, az ebédjét készítettem (párolt lazacot újburgonyával), és amikor a nappaliba vittem az ételt a tálcán, és megláttam, ahogy egy férfi lép be a bejárati ajtón, elejtettem a tálcát, és mozdulatlanná dermedtem.

– Ó, bocsásson meg, aranyom. Kopogtam, de az ajtó nyitva volt – mondta a férfi, aki láthatóan borzasztóan szégyellte magát, miközben a nehéz csomaggal küzdött.

Csak bámultam rá, és próbáltam hinni a szememnek. Nem ő az, ismételgettem magamban némán; nem ő az. Amilyen gyorsan csak tudtam, összeszedtem magam, és elkezdtem feltakarítani a felfordulást. A kezem annyira remegett, hogy a férfi felajánlotta a segítségét. Annyira szégyelltem magam, hogy képtelen voltam a szemébe nézni.

Madame Bowden másnap reggel arra kért, hogy portalanítsak jó alaposan a dolgozószobájában, az első emelet egyik apró, utcára néző helyiségében. Csoda szép, virágmintás tapéta díszítette az ablak körül a falat, ahol az íróasztal is állt. A többi fal teljesen be volt polcozva, és a polcok, akár egy könyvtárban, dugig voltak könyvekkel.

– Itt az ideje egy jó kis tavaszi nagytakarításnak idebent! – jelentette ki, és utasított, hogy pakoljak le minden egyes könyvet, és egy nedves ronggyal töröljem át az összeset.

– Nem, ne legyen túl sok a nedvesség! – figyelmeztetett, és a kezembe nyomott egy száraz rongyot is, hogy azzal töröljem át a könyveket a nedves rongy után.

A feladat elsőre nyomasztónak tűnt, de aztán gyorsan kidolgoztam egy módszert, amivel könnyebben haladhattam. Egyszerre egy polcon dolgoztam, levettem róla az összes kötetet, és egy régi lepedőre fektettem őket a padlón. Egy párnára térdepeltem, és óvatosan áttörölgettem minden egyes könyvet. Némelyik nagyon régi volt, és attól tartottam, darabokra hullik a kezemben. Más példányok idegen nyelveken íródtak, amelyeket nem értettem. Madame Bowden bizonyára kiváló oktatásban részesült, gondoltam irigykedve. A könyvek és én sosem voltunk jó viszonyban egymással. Nem, ez így nem is igaz. A könyvektől mindig ideges lettem. Ez mindig is így volt. Amióta csak az eszemet tudtam, mindig ezt a reakciót váltották ki belőlem. Mintha fenyegetés áradna belőlük. Jobban szerettem az emberekből olvasni. Az emberekkel könnyebb dolgom volt, mint a könyvekkel. Anyám tanított meg rá, hogy miként olvassam ki egy emberből a történetét anélkül, hogy akár csak egy szót is szólna.

Mint például madame Bowden esetében: tudtam, hogy azért haragszik annyira a világra, mert fél a szenilitástól. Tudtam, hogy anyám olyan érzelmi terhet cipelt, amit képtelen volt szavakba önteni. És azt is tudtam, hogy az angol férfi, aki az ablakom előtt kódorgott, szerelmes volt egy Isabelle nevű nőbe. Sokáig azt hittem, erre mindenki képes, és csak akkor jöttem rá, hogy ez az ajándék csak nekem jutott, amikor a barátaim sorra megharagudtak rám, amiért kitaláltam a titkaikat. Ajándék – vagy átok. A valódi átok az volt, hogy nem tudtam olvasni a férjemből, miután beleszerettem. Azt mondják, a szerelem elvakítja az embert, és ez az én esetemben hatványozottan érvényesült. Így aztán nem sejtettem, hogy erőszakossá válik majd. Ha jobban belegondolok, ő sem, különben megéreztem volna rajta. Vajon mi változtatta meg? Miattam történt? Én követtem el valami hibát?

A kedvenc gúnyolódása ez volt: Azt hiszed, különleges vagy, mi?

És igaza is volt. Tényleg ezt gondoltam. Nem hiúságból, hanem úgy, hogy azt éreztem, valami többre vagyok hivatott az életben. Hogy az utam valahogy majd valami jobb dologhoz vezet, mert nagyon jó vagyok valamiben, vagy mert küldetésem van. Nos, neki ez nem tetszett. Sőt, ami azt illeti, senkinek sem tetszett. Így aztán megtanultam, hogy miként titkoljam ezeket a gondolatokat. Olyan jól elrejtettem, hogy magam is elfeledtem, hová tettem őket. Most ugyanis már nem hittem, hogy ennél bármi többet érdemelnék. Egy szétvert arc, egy széthullott házasság, és egy munka, amely során valaki másnak a gyönyörű otthonát takarítom. Hittem, hogy nem érdemlek jobbat, valahol a lelkem legmélyén azonban mégis élt még némi remény. Ezért éreztem olyan pocsékul magam: mert reménykedtem. Rádöbbentem, hogy az egyikről kénytelen leszek lemondani: vagy a boldogságról, vagy a reményről.

Hatodik fejezet

HENRY

– A helyzet az, hogy a Ha’penny Lane 11. az… hm… nos, itt van – közölte Mr. Dunne, és a 10-es és 12-es szám között húzódó, üres telekre mutatott. – Vagyis pontosabban, itt nincs. Ez az a hely, ahol nincs – mondta, majd egy köhintés mögé rejtette kitörni készülő vihogását.

Egy hivatalnok volt a földhivatalból, aki vonakodva beleegyezett egy terepszemlébe, miután heteken keresztül zaklattam a hívásaimmal.

– Oké – mondtam. Úgy tűnt, várja, hogy mondjak még valamit. – De látta a térképeket, amiket küldtem, azokat, amelyeken a bolt éppen itt volt, ugye?

– Igen, láttam a térképet, Mr. Field, de ahogy azt már a telefonban is elmondtam, a földhivatali iratok szerint erre a telekre sohasem jegyeztek be semmiféle épületet. Kivéve azt – mondta, és a szomszédos házra mutatott.

– De az a 12-es!

– Pontosan. Nincs 11-es szám.

– De pusztán az, hogy most lakóépület, nem zárja ki a lehetőségét annak, hogy korábban boltként funkcionált. Úgy értem, a földszinti része. – Kezdtem beleélni magam ebbe a gondolatba. Nem tudtam semmit a történelmi épületekről, de régen nyilván volt olyan, hogy valaki az otthonában kereskedett.

– Akár így volt, akár nem, ez nem változtat a tényen, hogy nincs 11-es szám – mondta Mr. Dunne, aki hallhatóan kezdte elveszíteni az érdeklődését. – Próbált beszélni a lakókkal?

– Tessék?

Egy utánfutós kisteherautó haladt el lassan az utcán, így kiabálnunk kellett, hogy halljuk egymás szavát.

– Esetleg tudhatnak valamit a környék múltjáról! – üvöltötte.

– Miről, múltban eltűnő épületekről? – vágtam vissza.

Mr. Dunne úgy nézett rám, mintha valami nagyon nem lenne rendben velem, majd hátrébb is lépett, hátha fertőző az agybajom.

– Ez valami beugratás? – Mr. Dunne az órájára pillantott. – Már így is késésben vagyok a következő találkozómról, így el kell búcsúznom – mondta, és határozottan megcsörgette a kulcsait. – Sok szerencsét… – a házak közötti üres telekre mutatott – mindehhez.

Igen, értem, gondoltam. Magamra maradtam. Az idióta, aki eljött egészen Írországig, hogy megtaláljon egy könyvesboltot, ami nem is létezik.

A hivatalnok távozott, de én nem bírtam megmozdulni. Csak bámultam a 12-es szám homlokzatát, aztán a 10-esét, majd újra a 12-ét. Nem tudom biztosan, hogy mennyi ideje ácsoroghattam már ott, amikor egyszer csak láttam, hogy nyílik a 12-es számú ház bejárata. Ő volt az, a mennyből aláhullott angyal, és úgy láttam, pont annyira lelkes a világ dolgai miatt, mint a minap, amikor az ablakán könyökölt kifelé. Volt benne valami – talán csak az fogott meg, hogy ő is egy elveszett lélek, aki keres valamit, amiről tudja, hogy itt kellene lennie, de nincs itt.

– Elnézést! Lenne rám egy perced, kérlek?

Megtorpant, és olyan arccal fordult felém, mintha garantálni akarná, hogy egész életemben keservesen bánni fogom, ha a következő mondat, amit kiejtek a számon, nem érdemes arra, hogy meghallgassa.

– Mi az?

– Én… nos… – Csodás. Tízből tízes! Szapora léptekkel továbbindult.

– Meghívhatlak egy kávéra? Közben elmondanám…

– Meg tudom venni magamnak a kávémat, köszönöm.

– Nézd, én nem valami perverz vagyok…

– Pontosan ezt mondaná az összes perverz.

Kétségbeesetten kerestem a szavakat, amelyekkel sikerülhet felkeltenem a figyelmét. Végső menedékként az őszinteséget választottam:

– A segítségedre van szükségem!

Megállt, és lehajtotta a fejét, mintha fontolgatna valamit.

– Van ott egy kávézó! – mondta végül, majd egy keskeny, macskaköves útra mutatott, amely egy régi boltív alatt vezetett át.

Ahogy követtem, ismét bemutatkoztam, mint Henry, Henry Field. Pontosan így, mintha legalábbis az MI5 tagja lennék.

Ő megtartotta magának a saját nevét, vagyis sokkal jobb kémnek bizonyult, mint én.

* * *

– Szóval, találtál egy régi levelet, amiben szó esik egy könyvről, amiről senki sem hallott még, amit egy könyvesboltban rejtettek el, ami nem létezik.

– Igen, nagyjából így lehetne összegezni a dolgot – értettem vele egyet, majd kortyoltam a kávémból, és akaratlanul is tejbajuszt növesztettem a szám fölé. Valahogy egészen felszabadítónak éreztem ezt az egész őszinteség dolgot. Olyan sokáig rejtegettem a kutatásaim eredményét mindenki elől, attól tartva, hogy valaki előttem bukkan rá az elveszett kéziratra, de tudtam, hogy ez a lány, Martha (végül elárulta a keresztnevét, de a vezetéknevét nem), nem rendelkezik a megfelelő háttérrel, és nem is áll érdekében, hogy ellopja a felfedezésemet.

– Gondoltál már arra, hogy keress egy jó terapeutát?

– Haha! – Nem számítottam rá, hogy humora is van, az egész megjelenése komolyságot sugárzott eddig a pillanatig. Ki volt sminkelve, és az alapozó részben elfedte a zúzódásait, de azért amikor a csésze az ajkán lévő sebhez ért, felszisszent. Úgy döntöttem, tiszteletben tartom a privát szféráját, és nem tettem szóvá a dolgot.

– Tudom, hogy létezett, ott a cím a levél fejlécében, akkor is, ha a hivatalban nincs nyoma.

– És mit gondolsz, hogyan tudnék én segíteni? Csak pár napja érkeztem. Egyáltalán nem is ismerem ezt a várost.

– Ó, hát csak feltételeztem. Nem a tiéd a 12-es szám?

Ennek hallatán jóízűen felkacagott, majd a vonásai gyorsan visszarendeződtek a korábbi, szenvtelen arckifejezésbe.

– Madame Bowden a 12-es szám tulajdonosa. Én neki dolgozom.

– Ó, értem már, egyfajta titkárnőként?

Nem válaszolt azonnal, és azonnal megbántam, hogy kíváncsiskodtam. Ugyan mit számít ez egyáltalán? Csak amolyan társalgási fordulat volt.

– A házvezetőnője vagyok.

– Ó. – Ó! Nem jut eszedbe semmi más, te idióta?

– Nos, köszönöm a teát. Jobb, ha most indulok.

Mire észbe kaptam, már felállt, és el is indult az ajtó felé.

– Talán megismételhetnénk ezt máskor is? – kiáltottam utána.

De vissza sem nézett, csak intett, és már el is indult a forgalmas utca irányába.

Hetedik fejezet

OPALINE

Párizs, 1921

Másnap korán munkához láttam, és állás után érdeklődtem mindenhol, ahol ki volt írva, hogy offres d’emploi. Gyorsan kiderült, hogy senki sem akar alkalmazni egy fiatal angol hölgyet, akinek nincsenek említésre méltó képességei, törve beszéli a franciát, és nincs semmiféle kereskedelmi tapasztalata. Tervem gyermeteg volta – illetve a pontos terv hiánya – pánikot keltett bennem. Céltalanul bolyongtam az utcákon, vakon reméltem, hogy egyszer csak kapok majd egy jelet. Hagytam, hogy sodorjon az emberek áradata, akik tudták, merre tartanak, és a csodálatos Point Neufön átkeltem a Szajnán. A Notre Dame tornyai felé emeltem a tekintetemet, Esmeralda és Victor Hugo járt a fejemben. Belenyúltam a táskámba, és megpihentettem a kezemet a Baudelaire-en. Már attól megnyugodtam, hogy ujjbegyeim a könyvhöz értek. Ezt még magamnak sem tudtam volna megmagyarázni, de a könyvek megrendíthetetlen stabilitást, földelést jelentettek számomra. Úgy éreztem, hogy ha a szavak túlélték, valahogy én is kibírok mindent.

Ahogy sétálgattam az utcákon a szemerkélő esőben, és úgy éreztem, lassan feladom, belebotlottam egy könyvesboltba, aminek az volt a neve: Shakespeare and Company. Volt valami biztató ebben a névben. Az ajtót dobozok torlaszolták el, és két nő éppen azon vitatkozott mögöttük, hogy hová pakoljanak el mindent. Angolul beszéltek, és míg az egyiknek amerikai akcentusa volt, a másik egyértelműen francia volt.