Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Daisy Wood: The Royal Librarian

Copyright © Daisy Wood 2024

Translation © 21. Század Kiadó Kft. (2025],

translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Daisy Wood asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Borító design © HarperCollinsPublishers Ltd 2024

Borítófotó ©: © Ildiko Neer/Arcangel Images (woman reading), © David Lichtneker/Arcangel Images (library interior)

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

ISBN 978 963 568 585 1

Molly Walker-Sharpnak

A szerző jegyzete

Ez a regény fikciós mű. Az itt leírt eseményeknek nincs semmiféle valóságalapjuk, nem állítok olyat, hogy a windsori kastély könyvtárnoka másra testálta volna a feladatait a második világháború alatt. Az viszont kétségkívül igaz, hogy nagy veszélybe került volna a királyi család, ha a náci Németország elfoglalja Nagy-Britanniát, amire 1940 nyarán meg is volt az esély. Hitler nyilván úgy vélte, hogy VI. György király lemond a trónról London kíméletlen bombázása, a blitz idején, ami az év szeptemberében kezdődött, és vannak arra utaló bizonyítékok, hogy vissza akarta ültetni a trónra Windsor hercegét egy bábkormánnyal, amely a francia Vichy-kormányhoz hasonlóan együttműködött volna a nácikkal.

Erzsébet és Margit hercegnő 1940 májusától egészen a háború végéig Windsorban tartózkodott, Erzsébet hercegnő 1945-ben belépett a brit hadsereg női önkéntesekből álló alakulatába. A terv szerint titokban költöztették volna át a királyi családot egy vidéki házba – majd onnan feltehetően tovább Kanadába –, de ez végül csak terv maradt. Igyekeztem visszaadni valamit a kastélyban uralkodó akkori hangulatból: a hűvös kőfolyosók, komor föld alatti cellák és a minden falon ott lógó fegyverek világából. És valamennyit a hercegnők személyiségéből is: Erzsébet már ifjú fejjel tisztában volt a kötelességeivel, Margit pedig elbűvölő volt, és huncut, szomjazta a figyelmet.

Nyilvánvaló okokból igen nehéz volt részleteket megtudni a windsori életről akár akkoriban, akár most. Egy érdekes anyagra bukkantam a windsori Királyi Archívumban, amelyből sokat megtudtam az élelmiszerjegyekről, az üzemanyag-korlátozásról, a takarékoskodásról – sőt találtam egy levelet az északi teraszon lakó egyik titkártól, ebben azt kérvényezi, hogy továbbra is használhassák a rádiókészülékeiket, amit bele is építettem a történetbe. Marion Crawford, a hercegnők nevelőnője számol be róla a The Little Princesses című könyvében, hogy a királyi könyvtárnok levitte magával a föld alatti pincékbe, és megmutatta neki a kekszesdobozba rejtett koronázási ékszereket.

George Sinclair karakteréhez Thomas Kendrick hírszerző tiszt alakja és a bécsi brit útlevélhivatalban tevékenykedő MI6-titkárnők adták az ihletet; ő és a munkatársai hosszú órákat dolgoztak azért, hogy vízumhoz juttassák az országból menekülő több száz osztrák zsidót. Helen Fry könyvei (The Walls Have Ears és a Spymaster: The Man Who Saved MI6) izgalmas betekintést adnak ennek a kivételes embernek a személyiségébe. A bécsi Práterben 1938. április 23-án történt borzalmas incidens, ami a könyvemben is szerepel, ugyancsak valós esemény.

Röviden, néhány tényből és temérdek fantáziából megalkottam egy hatalmas kérdőjelet: „Mi lett volna, ha?” Remélem, az olvasók elnézik nekem a vakmerőségemet, és élvezni fogják az utazást.

Prológus

Windsori kastély, 1940 júliusa

Életében utoljára viszik át Sophie-t a Szent György-kapun. A szíve mélyén tudja, hogy nem jön többé vissza. A háta mögé bilincselték a kezét, és két rendőr fogja közre, mintha Nagy-Britannia legveszedelmesebb bűnözője lenne. „Nem én vagyok az ellenség”, szeretné kiáltani, de úgysem hinnének neki. Minden fej felé fordult, ahogy végigment a folyosókon a főintendáns irodájától a libériás inasok és szájtáti szobalányok előtt. Sejtette, mi jár a fejükben: Sose bíztunk ebben a lányban, és lám, igazunk volt.

Én vagyok a királyi könyvtárnok, emlékezteti magát a vállát kihúzva, nem tettem semmi rosszat. De igaz-e ez? Még most sem tudja a választ.

Megpillantja a kastélyparkon átvezető Hosszú sétányt, és beléhasítanak az emlékek, a szüleit gyászolva sokszor menedékre lelt ott. Vajon mit szólnának, ha látnák szégyenteljes menetelését? De mindketten elmentek már, ő pedig egyedül maradt egy idegen országban. Hazardírozott és veszített, és nincs már senki, aki kiállhatna érte.

Első fejezet

Bécs, 1938 márciusa

Sophie és az apja némán hallgatta az utcáról beszűrődő zajokat: az autódudák berregését, a nevetést, egy biciklicsengőt, ami úgy trillázott, mint egy hibbant madár, és a messzi távolban a fenyegető dobszót. A rádió kizárólag német katonai zenét adott, inkább kikapcsolták.

Sophie az ablakhoz lépve századszorra bámult ki az alant hömpölygő tömegre, sokan horogkeresztes zászlót vittek a kezükben, de az erkélyeket és hirdetőtáblákat is hasonló transzparensek borították el. Néhány nappal korábban a kancellár a rádióban jelentette be a lemondását, és átadta a hatalmat a náciknak. Az adás végén reményvesztetten kérte Istent, hogy áldja meg Ausztriát. „Isten legyen irgalmas hozzánk”, dünnyögte Ingrid, Sophie anyja, az apjának könnyek csillogtak a szemében. Most pedig Adolf Hitler visszatért a szülőhazájába, és éppen diadalmenetben vitték végig ugyanazokon az utcákon, amelyeket egykor a két kezével sepert. Ingrid bement a Ringstrassétól nem messze eső cukrászdájába, nehogy kirabolják a boltot; lázas hangulat uralkodott a városban, ami bármikor erőszakba torkollhatott. Bezártak az iskolák, meg a könyvtár is, ahol Sophie dolgozott. Ma este bármi megtörténhet, és a kishúga, Hanna, még mindig nem ért haza. Sophie haragudott magára, amiért elengedte őt játszani a pajtásához. Blumenthalék jó néhány utcára laktak tőlük, és Gretel bátyja nemrég belépett a Hitlerjugendbe. Mi van, ha Frau Blumenthal kivitte a lányokat az utcára, hogy részt vegyenek az ünneplésben?

Nagy sóhajjal elfordult az ablaktól.

– Próbálj megnyugodni – mondta az apja a könyvéből felnézve. – Hanna Gretellel van, az meg okos lány, nem lesz semmi bajuk.

Sophie azonban egy percig sem bírt tovább megmaradni a sötét és szűk lakásban.

– Átmegyek Blumenthalékhoz – mondta az apjának. – Nem lett volna szabad megengednem, hogy ma odamenjen. Az a legkevesebb, hogy hazahozom.

– Jobb, ha itt maradsz – felelte Otto. – Lehet, hogy elmentek valahová.

– Épp ettől félek – mondta Sophie. – Együtt kellene lennünk ebben a helyzetben, már az is éppen elég rossz, hogy a mutti nincs itthon. Meg kell találnom a húgomat.

Apja kényelmetlenül fészkelődött a székében. Nem akar egyedül maradni, értette meg Sophie haraggal és félelemmel vegyes együttérzéssel. Mi lenne velük Otto, a családfő nélkül?

– Jó, de a baj első jelére azonnal gyere haza – intette lányát a férfi.

Nem is olyan régen még maga indult volna kisebbik lánya keresésére, de mióta előző héten elveszítette az állását a Nemzeti Könyvtárban, ki se tette a lábát a lakásból. Sophie rendre egy székben ülve talált rá, amint a semmibe réved. Apjának mindössze annyi volt a bűne, hogy zsidó felmenői voltak, ez a tény a két lánynak a legutóbbi időkig semmit sem jelentett. Most viszont mintha mindenki ismerte volna Herr Klein bűnös titkát. Blumenthalék feltehetően még nem hallottak róla, és amint megtudják, elmaradnak majd a meghívások, hogy menjenek Gretelhez játszani. Sophie halk szavú és magabiztos apja bátortalanná és tétovává vált, a legjelentéktelenebb döntést is képtelen volt meghozni. Egy nappal korábban a felső szomszédjuk – egy alacsony rangú kormánytisztviselő – bezörgetett hozzájuk, és valósággal benyomult a lakásba, a családi autójuk kulcsait követelve.

– Maguknak úgyse kell már – röhögött. – Nem mehetnek sehová.

Otto erőtlenül tiltakozott, és szégyenletesen hamar meghátrált, amikor a szomszéd megfenyegette, hogy a cimboráival fog visszajönni.

– Mit tehettem volna? – mondta Otto a családnak. – Így is, úgy is elvitte volna az autót. – De egyiküknek sem nézett a szemébe, és egész délutánra bezárkózott a szobájába.

Sophie leakasztotta a kabátját az előszobafogasról, felkötötte a fejkendőjét, és lesietett a bérházuk lépcsőjén. Sem ő, sem Hanna nem felelt meg a sötét hajú zsidó sztereotípiájának. Sophie mindkét szülője színeit örökölte, olíva bőre nyaranta mogyoróbarnára sült, mézszőke volt, világoszöld szemű, míg Hanna egyértelműen az anyjától örökölte szőke fürtjeit és kék szemét. Senki sem gondolta volna, hogy zsidó vér kering az ereiben. Hanna feltehetően csak elveszítette az időérzékét, miközben Frau Blumenthal magas sarkú cipőjében parádézik Greteléknél vagy a közeli parkban csacsog a barátnőjével a hintáknál. Csakhogy semmi sem történt, amikor Sophie becsöngetett Blumenthalékhoz, és a parkban sem volt senki egy idősödő férfit leszámítva, aki az egyik padon üldögélt a kutyája társaságában. Mindenki odakint volt az utcákon.

Sophie kalapáló szívvel vetette bele magát az utcai csődületbe, hátha megpillantja valahol Hanna piros svájcisapkáját és kék kabátját. Kellemes, tavaszias délután volt, éppen kezdtek virágba borulni a magnóliafák.

– Achtung! – kiáltotta egy kamasz fiú, ahogy elimbolygott Sophie mellett a biciklijével, egy sikítva nevető lánnyal a vázon.

Ahogy Sophie hátralépett, összeütközött egy ünnepi díszbe öltözött, izgatott családdal, a gyerekek horogkeresztes zászlócskákat tartottak a kezükben.

– Siess, nagypapa – mondta egy kisfiú. – Ilyen tempóban sose érjük utol a Führert!

Aztán a Hitlerjugend néhány tagja masírozott végig az út közepén kart karba öltve, kidüllesztették a fehér ingbe bújtatott mellüket, és piros, szvasztikás karszalagot viseltek. Körülbelül tízen lehettek, pirospozsgásak voltak, és diadalittasak. Sophie félrehúzódott egy bérház kapujába, és elfordította a fejét, amikor elmeneteltek mellette.

A nagyapját sürgető kisfiú csipogó hangon elkiáltotta magát:

– Sieg Heil! – és náci karlendítésre emelte a jobbját, de azok rá se hederítettek.

Mit hízelegsz azoknak a gonosztevőknek?, szerette volna Sophie kérdőre vonni a gyereket, de a szégyenletes igazság az, hogy tartott a fiúktól, holott legfeljebb tizennégy vagy tizenöt évesek lehettek. Egyszer tanúja volt, amint ketten kirúgják egy idős rabbi kezéből a botját, aztán eltángálják vele a földre zuhant öregembert. Amikor Sophie megpróbált közbeavatkozni, az egyik úgy hátracsavarta a karját, hogy felordított fájdalmában. Azt csináltak, amit akartak, mert senki sem merte megfékezni őket, és most, hogy megjött a vezérük, nyilván még merészebbek és aljasabbak lesznek, mint valaha.

Sophie megvárta, míg eltávolodnak, csak azután állt be a városközpont felé igyekvő tömegbe. Úgy döntött, hogy elmegy a csatornáig, remélhetőleg összefut majd a hazafelé tartó lányokkal. A hídhoz közeledve kordonokat pillantott meg az út mentén, szürkészöld egyenruhát viselő katonák meneteltek vállukra vetett fegyverrel az óváros központja felé a katonazenekarral egy ritmusra, és SS-rohamosztagosok álltak sorfalat, hogy visszaszorítsák a nézelődőket. Kerekes ágyúkat húzó lovak és katonatisztekkel zsúfolásig megtelt terepjárók érkeztek a csapatok nyomában, sötétített üvegű, szürke Mercedesek zárták a sort. Sophie bárhová nézett, szvasztikákat látott: a gyerekek kezében lévő zászlócskákon, a katonák karszalagjain, az erkélyeken fodrozódó vásznakon. És mindenki üvöltve beszélt körülötte, nyújtogatták a nyakukat, hogy legalább egy pillanatra láthassák az országukat elfoglaló német hadsereget.

– Sieg Heil! – visította Sophie mellett egy középkorú nő, jobbját náci karlendítésre emelte, és majd kibújt a bőréből izgalmában. A szülők a vállukra emelték gyerekeiket, a fiúk felmásztak a lámpaoszlopokra, a rohamosztagosok pedig zord elégedettséggel figyeltek.

– Láttam őt, a Führert – harsogta egy előrefelé nyomakodó férfi. – Fél órával ezelőtt. Egy terepjáróban állt. Akár haza is mehettek, nem fog még egyszer erre jönni. – Senki sem törődött vele.

Sophie-nak hevesen vert a szíve, miközben megigazította a kavarodásban félrecsúszott fejkendőjét. Rágondolni is rettenetes volt, hogy itt van valahol a kishúga, elveszve a csődületben, de reménytelen lett volna megtalálni Hannát, és nem bírta már elviselni az agyalágyultan vigyorgó arcokat maga körül.

– Engedjenek át – kiáltott fel, a karjával védve az arcát. – Haza kell jutnom.

– Vigyázzon már – mordult fel egy férfi, és valaki hátba taszajtotta Sophie-t, aki ettől nekitántorodott egy megtermett, szőrmekabátos nőnek. A nő csettintett a nyelvével, és akkorát lökött rajta, hogy Sophie négykézláb kötött ki a földön. Itt halhatnék meg, gondolta, ezek bármikor agyontaposhatnak, és senki sem segítene. Már kiszagolták, hogy fél, úgy rontanának rá, mint egy falka vadállat.

E pillanatban egy hang ütötte meg a fülét:

– Sophie? Te vagy az? – és valaki lábra állította.

Wilhelm Fischer volt a megmentője, egy fiú az általánosból, aki Kleinéktől nem messze lakott, s akibe Sophie mind a mai napig belebotlott néha. Ő volt a legokosabb fiú az osztályban, Sophie pedig a legokosabb lány, így ők ketten mindig is inkább riválisok voltak, semmint barátok. Sophie nagyképűnek tartotta a fiút, és gyanította, hogy Wilhelm is önteltnek tartja őt. Most mégis örült a találkozásnak.

– Tűnjünk el innen – ragadta karon Wilhelm, és vonszolni kezdte a tömegen át. Széles válla volt, és hegyes könyöke, vészjósló aura lengte körbe, ráadásul szőke is volt: olyan szőke, mint az árja ifjak mintaképe. Szétspricceltek az útjából az emberek.

Wilhelm egy csendesebb mellékutca felé terelgette, ahol beálltak egy boltíves kapu alá, és szemügyre vették egymást. A fiú jóval idősebbnek tűnt, mint a legutóbbi találkozásukkor egy évvel korábban, amikor Wilhelm a barátaival korcsolyázott a jégpályán. Azóta lefogyott, és ráfért volna egy borotválkozás.

– Kijöttél ünnepelni dicső vezérünket? – kérdezte Wilhelm fürkész tekintettel. – Hol a zászlód?

– Csak a kishúgomat keresem – felelte Sophie. – És a tiéd?

– Biztos otthon felejtettem. – Wilhelm gyanakvón szétnézett az utcában, mielőtt hozzátette: – Ugye, tudod, hogy kommunista vagyok?

– Engem elkerült ez a hír. – A lány hiába próbálta elviccelni a kérdést. – Bár nem sűrűn hangoztatod, gondolom.

Ausztriában betiltották a kommunista pártot, amióta öt évvel korábban fasiszta kormány került hatalomra.

– Úgy volt, mégis elkaptak. Hónapokig börtönben csücsültem.

– Sajnálom – mondta Sophie félszegen. Fogalma sem volt, hogyan viselkedjen az egykori hetyke iskolás fiúval, akiből hirtelen felnőtt férfi lett.

– Ne sajnáld. Érdekes figurákkal találkoztam odabent. – Wilhelm még egyszer körbenézett, és lehalkította a hangját: – Vissza is vághatunk ám. Nem hagyhatjuk azt a rohadék Hitlert győzedelmeskedni.

Sophie fújt egy nagyot.

– Én is éppúgy gyűlölöm őt, mint te. Apám zsidó.

Wilhelm füttyentett, és hosszú pillanatokig szótlanul nézte a lányt.

– És mihez fogtok kezdeni?

– Nem tudom. Gondolom, megpróbálunk elmenni, de lehet, hogy már késő. – Igyekezett leküzdeni a növekvő pánikot. – Tudod, anyám nem akarta itt hagyni a boltját, és ő nem zsidó, sosem tért át. Van útlevelünk, de kezes is kell, hogy megkapjuk a külföldi vízumot.

– Nincs valami szervezet, ami segíthetne?

– Lehet, hogy van. – Csakhogy Kleinék nem voltak tagjai a zsidó közösségnek. Az apja nem járt zsinagógába, nem tartotta az ünnepeket, nem zsidó negyedben laktak, és nem kóser módon étkeztek otthon, a szülei barátai is a legkülönbözőbb hátterű családokból kerültek ki. Kleinék karácsonyi ajándékokat bontogattak a gyertyákkal feldíszített fa alatt, és festett tojásokkal ünnepelték a húsvétot. Amikor az iskolában eljött az ideje a hittannak, először Sophie, aztán Hanna is a padjában maradt, amikor a zsidó gyerekeket elvitték különórára, a két lány inkább a kereszténységről tanult. Már akkor megsejtették, hogy veszélyes lehet a zsidóságuk. Ottót kitagadta a családja, amiért más hitű asszonyt vett feleségül, Hanna és Sophie nem is ismerte a Klein rokonságot. Mischlingének számítottak: csak félig voltak zsidók, és egyik táborhoz sem tartoztak igazán.

– Szólj, ha tudok segíteni – mondta Wilhelm. – Emlékszel még, hol lakunk?

Sophie bólintott.

– Köszönöm, rendes tőled.

– Akkor szia – vágta zsebre Wilhelm a kezét, és elsétált.

– Várj! – szaladt utána a lány. Wilhelm megfordult, és a kezével árnyékolta a szemét.

– Te miért vagy ma itt? – kérdezte a lány.

A fiú elvigyorodott, és egy pillanatra mintha újra tizenkét évesek lettek volna, és Herr Meyer előadását hallgatták volna az iskolában Németország egyesítéséről.

– Felmérem az ellenséget. – Wilhelm fegyvert formált az ujjaiból. – Egy szép napon talán szerencsém lesz.

– Légy óvatos! – mondta neki a lány, mire Wilhelm tréfásan a homlokához emelte a kezét, mintha szalutálna, amiből aztán integetés lett. Sophie nézte, ahogy eltűnik szem elől, legszívesebben visszahívta volna, csak semmilyen ürügy nem jutott az eszébe.

Tartalom

A szerző jegyzete

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Vereckei Andrea

Előkészítés Takács Andrea

Tördelés Váraljai Nóra

Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License