részlet

© Csonka Balázs, Sákovics Diana, 2024

© Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borító: Tillai Tamás

Szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 942 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Köszönet

Ez a könyv nem lett volna ilyen a szupervizorunk nélkül, akitől többet tanultunk a pszichológiáról, mint valaha bárkitől.

Ajánlás

Ajánljuk ezt a könyvet mindenkinek, aki párkapcsolatban él, vagy a jövőben tervez párkapcsolatban élni.

TARTALOM

Előszó

1. Az ellentétek vonzzák egymást

2. Ne add magad könnyen, attól vonzóbb leszel!

3. A nők a rosszfiúkra buknak

4. Ha a szex jó, akkor a kapcsolat is működni fog

5. Az a jó, ha úgy érzed, kiegészítitek egymást

6. A szerelem mindent legyőz

7. Egymásnak lettünk teremtve!

8. Ha valakit szeretsz, azért mindent megteszel

9. Ha igazán szeret, szavak nélkül is megértjük egymást

10. Meggyógyítom a szerelmemmel

11. Ilyen vagyok, engem így kell elfogadni!

12. A gyerek majd megoldja a problémákat

13. Soha ne feküdjetek le aludni haragban

14. Pontosan tudja, hogy miért vagyok rá megsértődve

15. A féltékenység a szerelem jele

16. Szeret ő a maga módján

17. A kapcsolatokban hétévente biztos beáll a krízis

18. Mi értelme az egésznek, ha nem működik magától?

19. Amiről nem tud a másik az nem is fáj

20. Azért végződik minden kapcsolatom ugyanúgy, mert mindig hasonló embereket vonzok be

Források

ELŐSZÓ

■ SÁKOVICS DIANA

Egy pszichológusnak számos feladata van. Többek között az, hogy segítsen jobban megismerni, megérteni önmagunkat, hogy rámutasson azokra a láthatatlan működésmódokra, elvárásokra és hiedelmekre, amelyek befolyásolják legszorosabb kapcsolatainkat, akadályozzák a boldogságunkat. Ennek egy fontos útja az edukáció, annak megmutatása, hogy hogy is működünk mi, emberek a különböző társas helyzetekben. Ezt a tudást a pszichológus részben tanulmányai, olvasmányai, részben pedig saját önismereti útja és a kliensekkel szerzett tapasztalatai nyomán gyűjti össze. A tudományos tényeket így minden pszichológus esetében nagyban kiegészíti az, hogy ki ő, mit tanult, látott, tapasztalt az emberekről és persze önmagáról. A pszichológus tehát a saját személyiségével dolgozik, ez a fő munkaeszköze, éppen ezért egy-egy téma kapcsán két pszichológus nem feltétlenül ugyanazt a megközelítést fogja képviselni, nem feltétlenül ugyanazt tartja fontosnak átadni. Ez a könyv erre a különbözőségre épül.

Én a pszichológia szak elvégzése után 15 évig dolgoztam az online médiában, voltam szabadúszó, szerkesztő, főszerkesztő, írtam szexről, gasztronómiáról, pszichológiáról, és minden témában leginkább az ismeretszerzés és megosztás motivált, ezt is tettem a mindenkori legjobb tudásom szerint. Közben jártam a magam önismereti útját, módszerekkel, szemléletekkel ismerkedtem, saját élményeket szereztem. Balázzsal 2015-ben találkoztam az ELTE szexuálpszichológiai szakképzésén. Azóta vezettünk együtt egy online újságot, megalapítottuk Selfguide nevű pszichológiai műhelyünket, ahol 2017 óta fogadjuk klienseinket, és segítettük egymást a Hol rontom el? és a Kész fantázia című könyveink megírásában. Mindeközben két fiút nevelünk, és tanulunk egymástól nap mint nap arról, mit jelent párkapcsolatban élni.

■ CSONKA BALÁZS

Pszichológusként az ember gyakran találkozik azzal a kérdéssel, hogy a rendelőn kívül is elemzi-e az embereket. Erre általában azt szoktam mondani, hogy ahogy valószínűleg egy belgyógyász sem a többi utas emésztőrendszerén gondolkozik a villamoson, úgy én sem azzal töltöm a szabadidőmet, hogy másokat elemezgetek. Sok tekintetben azonban mégsem lehet a szakmát letenni. Az egyik ilyen tekintet, amikor olyan mondatokat olvasok, látok, hallok, amelyek valami teljesen félrevezető hiedelmet közvetítenek. Ezek az élmények adták az ötletet, hogy összegyűjtsük a legelterjedtebb, legnépszerűbb, leggyakrabban használt ilyen mondásokat a magazinsajtóból és a popkultúrából. A mi élményünk azonban csak egy-egy szubjektív benyomás minderről, ezért összegyűjtöttük szinte az összes ismerősünket, és megkértük őket, hogy a kigyűjtött frázisokat pontozzák végig aszerint, hogy milyen gyakran találkoznak velük a mindennapokban. A leggyakoribb húsz mondatot pedig, úgy döntöttünk, hogy egy könyv formájában járjuk körül.

Mindketten gyakorló pszichológusok vagyunk, én tizenötödik éve fogadok klienseket magánpraxisban. Korábban voltam börtönpszichológus, tréner, írtam ismeretterjesztő cikkeket, és vezettem egy online magazin szerkesztőségét is. Ezt a könyvet együtt álmodtuk meg, a fejezeteket azonban szigorúan egymástól függetlenül írtuk, és csak akkor olvashattuk egymás írásait, amikor már mindketten véglegesnek tekintettük azokat. Azt reméltük, hogy eltérő megközelítéseink így tudnak igazán érvényesülni, hogy kiegészítik egymást, hogy együtt többet adhatunk az olvasónak.

1.
AZ ELLENTÉTEK VONZZÁK EGYMÁST

■ S. D.

Tűz és víz, fény és sötétség, tél és nyár, pozitív és negatív pólus, férfiasság és nőiesség… A világban az egymással ellentétes elemi erők sokszor egymás tulajdonságait kiegészítve, együtt alkotják az egészet, a megbonthatatlan egységet. Talán ez állhat a több évszázada számos kultúrában elterjedt, mindenki által ismert hiedelem mögött, hogy az ellentétek vonzzák egymást. Kár, hogy ez ebben a formában egyáltalán nem igaz. Pedig annyira romantikus lenne!

Ahhoz, hogy ennek a hiedelemnek a mélyére nézzünk, érdemes visszautaznunk az időben oda, ahol fajunk még kis létszámú, vadászó-gyűjtögető közösségekben élt. Ekkor, pontosabban evolúciós történetünk döntő részében, őseink csupa ismerős arccal, részben a rokonaikkal, részben hozzájuk hasonló emberekkel élték le az életüket. Ebben az életben pedig az idegenek, a másmilyen emberek veszélyt, feszültségforrást jelentettek. Az evolúciós örökségünk tehát az, hogy a tőlünk eltérőt, a másságot bizonytalansággal, gyanakvással fogadjuk. Minél zártabb egy közösség, ez annál inkább igaz, de még nagyvárosi, idegenekkel sokat érintkező emberek esetében is megfigyelhető, hogy az ismeretlen, a más érzelmi és kognitív túlterheltséget okoz, ami ellen például a szemkontaktus kerülésével védekezünk. Gondoljuk csak arra, hogy viselkedik egy átlag városi ember a villamoson utazva! Az ismeretlen az idegen, a más, tehát nem éppen az, amire evolúciósan bukunk.

Ezzel összhangban az elmúlt évtizedek vonzalomkutatási eredményeiből egyértelműen kitűnik, hogy a közelség, a kölcsönösség, a hasonlóság, vagyis az ismerősség az, ami vonzóvá tesz valakit. Gondoljunk csak bele, hogy mi történik, amikor valakivel „rögtön megtaláljuk a hangot”, azonnal „egy hullámhosszra kerülünk”. Ilyenkor könnyen és gyorsan megvan a közös téma, hiszen mindketten komfortosan mozgunk az adott területen, vagy legalábbis van annyi alapvető ismeretünk, amivel megértjük a másik mondandóját. Ezekben a helyzetekben a beszélgetés folyamatos, nem akadozik, nem kínos még a pillanatnyi csend sem, nincsenek félreértések: úgy érezzük, hogy a másik ért bennünket. Ahhoz, hogy ezt megélhessük, sokat segít a közös háttér, az, ha hasonló körülmények között éltük az életünket, ha hasonlóan neveltek, hasonló tapasztalatokat szereztünk a világ működéséről, ahogy sokat segít a közös érdeklődés, az egymást átfedő tudás, meg persze a hasonló értékek is. Amikor ezek hiányoznak, akkor a beszélgetés is nehezebb, akár kellemetlenebb, zavarba ejtőbb. Olyan, mintha nem értenénk egymást, mintha nehéz lenne kapcsolódni. Persze abban, hogy hogyan kezeljük a másságot, sok múlik az ember személyiségén is: amikor két nyitott, társaságkedvelő ember találkozik, akkor az életnek a másik számára ismeretlen területére tévedve is remekül kijöhetnek egymással. De ahogy látszik, a hasonlóság itt is felbukkan: méghozzá a személyiség jellemzőjében.

A kutatások tehát, röviden összefoglalva, azt mutatják, hogy a vonzalom erősebb azok között, akik hasonló háttérrel és személyiségvonásokkal rendelkeznek, és ugyanolyan igényük van a társaságra és a szabadidő eltöltésére. Ráadásul mivel az emberek többsége számára nagyon is fontos, hogy mit szól párjukhoz a család és a barátok, ők pedig gyakran ferde szemmel néznek mindenkire, aki a közösségtől idegen, a hasonlóság fontossága a hosszú távú kapcsolatokban tovább nő.

A házaspárok megfigyelése azt mutatja, hogy egy kapcsolat várható hosszát jól jelzi előre, hogy a felek világlátásukban, kedvenc elfoglaltságaikban, szexuális igényeikben és az alapvető temperamentumjellemzőikben mennyire hasonlítanak egymásra. Ezek a hasonlóságok segítik a párokat abban, hogy harmóniában, kevesebb konfliktussal tarkítva éljék meg a mindennapokat. Különösen igaz ez akkor, amikor közösen kezdenek gyereket nevelni. A gyerek születésekor ugyanis mind hajlamosak vagyunk mélyebben visszanyúlni a gyökereinkhez: a gyerekneveléshez, szülői szerepekhez azokat a mintákat használjuk, amelyeket mi magunk megtapasztaltunk gyerekként. A családunk hatása tehát ebben az életszakaszban sokkal inkább érvényesül a párkapcsolatunkban, az életünkben, mint a korábbi, gyermektelen időszakban. Nem véletlen, hogy ez az életszakasz, amikor az eltérő háttér leginkább a felszínre kerül, konfliktusossá válik a kapcsolatokban. Különösen, hogy ilyenkor az eredeti családunkkal való kapcsolat is újra szorosabbra fonódik.

Ideális esetben persze egy hosszú távú kapcsolatban a felek közötti képességekben, tudásban megmutatkozó különbségek előnyösek is lehetnek, ha felhasználjuk ezeket a feladatok felosztásában, szem előtt tartjuk a csapatmunkában. Ha mondjuk az egyik fél kreatív, szuper ötletekkel és tervekkel, míg a másik pontos, jól szervezett, akkor közösen remekül működtethetnek például egy családi vállalkozást, vagy akár szervezhetnek családi utazásokat. Ehhez persze nem árt kölcsönösen elfogadni és értékelni azt, amiben jobb nálunk a másik. Bizonyos ellentétes tulajdonságaink akkor is működhetnek egy hosszú távú kapcsolatban, ha azok megéléséhez szükségünk van a másikra. Tipikusan ilyen például egy magas kontrolligényű és egy alárendelődésre hajlamos ember találkozása. Ezekben az esetekben azonban egymás kiegészítése sok esetben ellene van a személyes fejlődésnek. A példánál maradva: sem az irányítás igénye, sem annak átadása nem véletlenül alakult az életünkben úgy, ahogy. Ez lehet védekezés, egy tudattalan stratégia eredménye, az, hogy korábban megtanultuk: így könnyebb a túlélés. Ez azonban nem jelenti azt, hogy ezek a kényelmes és automatikus működésmódok nem okoznak egyébként szenvedést, nehézséget az életben. Márpedig ezeken változtatni nehéz, ha a párkapcsolati rendszer, amiben élünk éppen ezt a működést várja el tőlünk. A hosszú távú kapcsolatok esetében tehát az ellentétes tulajdonságok és működésmódok csak korlátozottan szolgálják a boldogságot.

Hogy mi a helyzet a rövid távú kapcsolatokkal? A színtiszta vonzalommal? Hát, úgy tűnik, itt sem az ellentéteket keresik az emberek. A férfiakat a szexuális vonzerőn és hajlandóságon kívül nem igazán érdekli más, és a nők számára is a megjelenés a kulcs, bár ők több szempontot is figyelembe vesznek a partnerválasztásnál (például a státuszt, vagyoni helyzetet meg azt, mennyire lehet belőle hosszú távú kapcsolat).

Az ellentétek tehát ebben a tiszta formában csak a romantikus filmekben vonzzák egymást, csak ott győzik le simán az akadályokat, és élnek boldogan. A valóságban az egyetlen miénkkel ellentétes dolog, ami biztosan vonz bennünket, az a másik eltérő immunrendszere, hiszen közös utódainknak ez ez eltérés biztosítja leginkább az egészséges életet, és így a hosszú távú túlélés esélyét. A másik eltérő immunrendszerét pedig (bár nem vagyunk tudatában) remekül ki tudjuk szagolni.

■ CS. B.

Hogyan lesz az emberből, akit biztos pontnak éreztem, olyannak, aki stabil, aki mindig nyugodt, aki az én folytonos pörgésemben is segít majd a belső békémet megtalálni, egy otthon tespedő, lusta, igénytelen, érzelmileg elérhetetlen alak, a kiteljesedésem két lábon járó akadálya? Hogyan lesz az emberből, aki inspirál, lelkesít, aki folyton pörög, aki mellett végre azt érzem, hogy élek, egy önző, megbízhatatlan, link valaki, akivel nemhogy a holnaputánt, de még a ma estét is lehetetlen előre megtervezni? A hasonló egymásra találásokon gondolkozva könnyen juthatunk arra a végkövetkeztetésre, hogy azok az ellentétek, amelyek a leginkább inspirálóak egy kapcsolat elején, sokszor pont azok, amik később a legtöbb nehézséget, konfliktust okozzák. És valóban: a vonzalom szintjén ugyan valóban működhet az ellentétek vonzzák egymást jelenség, kutatások tömkelege bizonyítja, hogy hosszú távon mégiscsak elégedettebbek azok a párok, akik legalább az alapvetésekben hasonlóak. A titkos összetevő pedig nem más, mint a tudatosság, vagyis hogy rálátásunk legyen, és értsük mind a saját, mind a másik, mind pedig a kapcsolat működését.

Arra vonatkozóan, hogy melyek azok a legfontosabb dolgok, amelyekben egy párnak hellyel-közzel egyezni érdemes, az eddigi kutatások négy dimenziót emelnek ki:

Értékek és világnézet. Bár a véleménykülönbségek és eltérő nézőpontok alapesetben termékeny párbeszédeket és gyümölcsöző vitákat hozhatnak, a kutatások tanúsága szerint ezeket mégiscsak jobb a baráti kapcsolatokban megélni. Értékrendszerünk és világnézetünk ugyanis az identitásunk, önazonosságunk legalapvetőbb részei, melyek kimunkálása hosszú évekbe telik, gyökerei pedig nem ritkán több generációnyi mélységbe nyúlnak. Ide tartoznak többek között a vallási, társadalmi, politikai nézetek, a család szerepére, a gyereknevelésre, a pénzügyekre vonatkozó alapelvek, vagy éppen a nemi szerepekkel kapcsolatos meggyőződések. Csupa olyan dolog tehát, amelyeken a legtöbben nem tudnak és nem is akarnak érdemben változtatni, az egyetlen út a különbözőségek kölcsönös tiszteletben tartása. Természetesen nem kell mindenben egyetérteni, egy párkapcsolatban ugyanakkor könnyen futhatnak zátonyra az ilyen különbözőségek feletti viták olyan helyzetekben is, ahol nem elég a kölcsönös tisztelet, hiszen a szülők vagy jönnek látogatóba, vagy nem, a gyereket vagy megkeresztelik, vagy nem, vagy ebbe az iskolába íratják, vagy abba stb. Ahogy pedig a kapcsolat fejlődik és mélyül, az ilyen jellegű véleménykülönbségek egyre égetőbb helyzetekben tehetik döntésképtelenné a párt.

Életstílus. Ahogy az előző pontnál is igaz volt, itt is igaz: nem kell mindent együtt csinálni, sőt egy párkapcsolatnak kifejezetten jót tesz, ha mindkét félnek lehetnek saját elfoglaltságai, saját ideje, ami csak az övé. Épp ilyen fontos ugyanakkor az is, hogy legyenek olyan tevékenységek, amiket közösen lehet csinálni, élmények, amiket közösen lehet megélni, amikre később közösen lehet emlékezni. Amikor egy pár gyereket vállal, egy harmadik szinttel bővül a rendszer: a családilag közösen töltött idővel. Sok szülő tapasztalata ilyenkor, hogy az együtt töltött idő lényegében kizárólag ez utóbbit jelenti, a párként kettesben töltött idő elveszik. A család bővülésének időszaka persze rengeteg kihívással terhelt, valódi krízis, ami az énidőt éppúgy elveszi, ahogy a páros tevékenységeket ellehetetleníti, a fellélegzés időszakaiban azonban (nagyszülő, dajka, bölcsőde stb.) gyakori, hogy míg az énidő valamennyire visszatér a szülők életébe, a párkapcsolatra szánt idő, a közös tevékenységek elmaradnak, pedig ez lenne a kapcsolat működésének egyik legfontosabb formája. A harmonizáló életstílus ennek teremt alapot, míg a jelentősen eltérő érdeklődési körök inkább az énidőket erősítik, és végső soron a távolságot növelik.

Szexuális összeillés. Bár a szexuális elégedettség sokszor egyszerre lehet oka és következménye, vagy éppen indikátora a párkapcsolati jóllétnek, a két dolog mindenképp szorosan összefügg. Ami a szex részét illeti, az egymásra hangolódás nehézségei, a taktilis érzékenység vagy a libidó jelentős eltérései, a vágyak össze nem illése mind-mind olyan tényezők, amelyek idővel a legnagyobb szeretet mellett is aláássák a testi intimitást, és jó eséllyel veszélybe sodorják magát a kapcsolatot is.

Alapvető személyiségvonások és temperamentum. Személyiségműködésünk számos tekintetben rendkívül rugalmas lehet, elég csak arra gondolnunk, mennyire másként éljük meg magunkat a különböző kapcsolatainkban, mennyire „mást hoz ki belőlünk” két különböző partner. A személyiségünk maga azonban sokkal robusztusabb, alapvető temperamentumunk gyakorlatilag teljes egészében genetikai úton öröklött, azon jellegében nem tudunk változtatni. Az elmúlt évtizedekben számos rendkívül komoly kutatás vizsgálta, melyek azok a dimenziók, amelyek csecsemőkortól felnőttkorig lényegében változatlanul jellemzik az embert. Könnyű belátni, hogy a nagyobb különbségek, amilyenek például egy rendkívül extravertált és egy jellemzően introvertált, vagy egy igazi újdonságkereső és egy zárkózottabb ember között megjelennek, egy sor olyan konfliktust hoznak magukkal, amelyekkel meg kell küzdeni. Mindezt úgy, hogy lehetőségük van ugyan alkalmazkodni egymáshoz, alapjaiban azonban egyikük sem tud változni.

A fentiek persze egymással is összekapcsolódnak. Egy aktív, újdonságkereső, extravertált ember például szíve szerint állandóan társaságba járna, programokat szervezne, találkozna másokkal, és a szexben is folyton keresi, mi az az újdonság, amit kipróbálhat. Egy passzívabb, zárkózottabb, otthonülősebb, introvertáltabb párral ezeket ugyanakkor valószínűleg sokkal esetlegesebben élheti meg, így kevesebb lehet a közös idő, a közös élmény, kiütközhetnek szexuális nehézségek, és valószínű az is, hogy az alapvető értékek szintjén is mást találnak önazonosnak.

Tulajdonságok vs. működések

Ahogy ebből is látszik, érdemes megkülönböztetnünk a személyiségvonásokat a személyiség működésétől. Hogy jobban értsük a különbséget, röviden nézzük meg, hogyan válunk azzá, akik vagyunk. Mindannyian egy genetikailag meghatározott alapszemélyiséggel születünk, tehát már újszülöttként (sőt, jóval előtte is) már vagyunk valakik. Ez a valaki pedig születik valahová, általában egy családba, ahol elkezd kapcsolódni a környezetéhez, először az anyához, majd később a család többi tagjához, még később kortárs közösségekbe kerül, hatással lesz másokra, és őt is hatások érik, lényegében ezekben a kapcsolatokban tanulja meg saját magát, a környezetét, hogy milyen hely a világ. Saját testi és lelki szükségleteit egy valahogyan működő környezetben tanulja meg érvényesíteni, érzéseit megélni, kifejezni, majd szabályozni, és meghatározott keretek között szocializálják, vagyis tanítják meg neki, mit szabad és mit nem, mit hogyan lehet és érdemes, stb. A személyiség működése tehát tulajdonképpen egy kész személyiség tanult alkalmazkodása a környezetéhez, elsősorban a társas környezetéhez.

Amikor tehát ellentétekről beszélünk, a tulajdonságok helyett érdemesebb a működéseket látnunk. Ez nemcsak a velünk született vonásokat jelenti, de azt is, ahogyan ez a gyakorlatban megnyilvánul, ahogyan gondolkozunk és érzünk magunkkal kapcsolatban.

De miért válik vonzóvá az ellentétes működés?

Az eredeti kérdés azzal válik megérthetővé, ha tulajdonságainkra, működéseinkre polaritásokként tekintünk, vagyis olyan egyszerű mondatokat fogalmazunk meg, hogy aki szorgalmas, az nem lusta, aki erős, az nem gyenge, aki kompetens, az nem kiszolgáltatott stb. Amilyenek tehát vagyunk, annak az ellentétei nem vagyunk, és nagyon gyakran éppen ez a lényeg. Aki nagyon erős, vajon lehet-e gyenge? Az erőről szól ez, vagy éppen arról, hogy gyengének lenni borzasztó félelmetes, hogy a gyengeségről az illetőnek szörnyű tapasztalatai vannak? Aki nagyon zárkózott, vajon meg meri-e mutatni magát? Mit tanult vajon arról, hogy ő mennyire elfogadható, mennyire szerethető? Mit tanult arról, mi történik, ha ő látszik? És hogyan viszonyul ő ehhez? Büszke rá? Biztonságban érzi magát tőle? Vagy éppen szeretne rajta változtatni?

Vonzalmaink sokszor ez utóbbiból táplálkoznak: meglátjuk a másikban azt, amilyenek (amilyenebbek) mi magunk is lenni szeretnénk. Ami felé vágyunk, de a félelmeink visszahúznak. Meglátjuk mindazt, amiről azt gondoljuk, elérhetnénk, ha jobban egyensúlyba kerülnénk. Ha jobban mernénk látszani, kapcsolódni, kezdeményezni stb.

Az történik tehát, hogy a belső egyensúlyt egy külső egyensúllyal próbáljuk meg pótolni, egy kiegészítő kapcsolódást próbálunk meg létrehozni, közben pedig gyakran nem tudatosítjuk, hogy voltaképpen vagy a saját magunk egy darabja után vágyakozunk, vagy magunkat szeretnénk még olyanabbnak megélni, amilyenek vagyunk. A bevezető példa alapján a párunktól várjuk azt a nyugalmat, amit magunkban nem tudunk megteremteni, azt az inspirációt, amit elnyom a szorongásunk, az ő feladatává válik minket stabilizálni vagy éppen kimozdítani. Vagy a másik irányban: mellette igazán higgadtnak, vagy igazán spontánnak és eredetinek élhetjük meg magunkat. Ezek a kapcsolatok valóban óriási erővel képesek ránk hatni, anélkül azonban, hogy értenénk, miről is szól a vágyunk valójában, ritkán tartanak sokáig.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

Mohave – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Sarabun – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License