ELŐHANG

Britannia, Kr. u. 60. november

A király nem sokkal napkelte előtt halt meg.

A kísérete tagjai némán ültek egy nagy tűz körül, a kerek uralkodói kunyhó előtt. Máskor ittak és vidáman beszélgettek volna, időnként egy-egy dallal megszakítva a mulatozást. De az előző éjjel józanok maradtak, halk szavú beszélgetésük rövid szóváltásokra korlátozódott a királyság jövőjéről Prasutagus eltávozása után. Tudták, hogy nemrég megváltoztatta a végrendeletét, és a királynő mellett a római császárt, Nerót tette meg örökösének. A döntését sokan árulásnak tartották a népéből.

Ugyan mi jogon ajándékozta Prasutagus az icenusok királyságának felét egy zsarnoknak, aki messze a tengeren túl élt, egy városban? Mi több, Nero annak a birodalomnak az uralkodója volt, amelynek a legiói mindössze néhány évvel azelőtt vertek le egy kisebb felkelést és ölték meg a törzs sok harcosát, még Scapula helytartósága alatt. A római katonák kirabolták a falvakat és megbecstelenítették a nőket. A Camulodunumnál alapított kolónia római veteránjai elragadták a földművesek és nemesek szomszédos földjeit. Mindez nagy szégyent jelentett az icenusok büszke népének. A megaláztatás terhét azóta azzal próbálták enyhíteni, hogy nem kereskedtek a római kereskedőkkel, és általában a lehető legkevesebb kapcsolatot tartották fent a hódítókkal.

A király tanácsadói akármennyire is osztották a nép érzéseit a végrendelettel kapcsolatban, el kellett fogadniuk, akárcsak Prasutagusnak, hogy valamiképpen ki kell egyezni Rómával, ha a törzs a legkevésbé is a kezében akarja tartani a sorsát. A legfontosabb kérdés az a szerződés volt, amelyet mintegy tizenhét évvel azelőtt, a hódítás kezdetén kötöttek. A király akkor beleegyezett, hogy Róma oltalmának elfogadásáért és az ő uralkodói mivoltának elismeréséért cserébe Róma joga lesz megkoronázni az utódját. Akkor biztosították róla, hogy ez puszta formalitás, de azóta ő és a tanácsadói megtudták, hogy a „klienskirályok” – ahogy a rómaiak nevezték őket – státusa általában megelőzte a királyság teljes bekebelezését és Róma közvetlen uralmát.

A király és a tanácsadói azt remélték, hogy Nero társörökösként való megnevezése csillapítja Róma étvágyát, és egyértelműen jelzi az icenusok hűségét a birodalom iránt. Egyesek figyelmeztették őket, hogy ez hiú ábránd, és emlékeztettek más törzsek példájára, akik végül megbánták, hogy szóba álltak Rómával. A helyzetet különösen aggasztóvá tette az értesítés, amelyet Prasutagus kapott a londiniumi helytartótól, miszerint a szerződés megkötésekor kapott ezüst nem ajándék volt, hanem kölcsön, amelyet Róma kamatostól vissza akart kapni Prasutagus halála után. A pénz nagy részén gabonát vettek az elmúlt két évben, hogy a nép ne éhezzen a rossz termés miatt, és nem sok maradt, amit visszaadhattak volna a római pénzkölcsönzőknek.

Mindez súlyosan nehezedett azok elméjére, akik összegyűltek a királyi csarnokban az emelvény körül, amelyen a király holtteste nyugodott. Az elmúlt tíz napban már fel sem bírt kelni az ágyából, felesége és királynője, Boudica pedig szinte egy pillanatra sem hagyta magára, a legjobb tudása szerint ápolta. Gyászos időszak volt ez. Prasutagus a fénykorában magas, izmos harcos volt, az icenus törzs büszkesége. Lobogó szalmaszínű haja széles, vidám arcot keretezett, tisztakék szeme vidáman csillogott, azt a benyomást keltve, hogy olyan ember, aki élvezi az életet, és ez az érzés könnyen átragadt mindazokra, akik olyan szerencsések voltak, hogy a közelében lehettek. A népe általában véve szerette, és még azok is tisztelték, akik nem szerették. Az előző évben elhatalmasodó betegsége azonban annyira elemésztette, hogy már azok is alig ismerték fel, akik a legközelebb álltak hozzá. Csonttá-bőrré fogyott, a szeme beesett, a bőre foltos lett, vonásait gyakran eltorzította a testét kínzó fájdalom.

Boudica mindennel megpróbálkozott, hogy meggyógyítsa, ám a törzs druidái ugyanúgy tehetetlennek bizonyultak. A királynő a megvetését félretéve még Londiniumból is hívatott egy római orvost. Ő szintén kudarccal járt. A végén nem tehetett mást, minthogy igyekezett enyhíteni haldokló férje fájdalmait, és áldozatokat mutatott be az isteneknek, hogy fogadják jó szívvel a másvilágon.

Egész éjszaka mellette ült, hallgatva el-elakadó légzését, mely a végén már alig hallható pihegéssé szelídült. Aztán megállt. Boudica várt egy percet, majd a csont és bőr mellkasra fektette a fülét, de nem hallott szívdobogást. Nagyot sóhajtva felemelte a fejét, megcsókolta a király ernyedt kezét, majd gyengéden ráfektette a mellkasára, és odafordult a lányai, a rokonai, a nemesek és a királyi tanács tagjai felé.

Kihúzta magát és bejelentette:

– Prasutagus király meghalt.

Senki sem mozdult vagy szólalt meg. Aztán a legkisebb lánya, Merida lehunyta a szemét, a tenyerébe temette az arcát és sírni kezdett. Két évvel idősebb nővére, aki az atyja határozott vonásait örökölte, és akit tizenhat évesen már eljegyzett egy nemes, akinek a tenger mellett voltak birtokai, odalépett az anyjához, és megölelte.

– Ó, drága Bardea! – súgta a királynő a fülébe. – Mi lesz velünk most? Mi lesz az icenusokkal?

– Az icenusok fennmaradnak, anyám. Mindig fennmaradtunk.

Boudica szorosabban magához húzta, megindította lánya határozott meggyőződése.

– Igen, természetesen. – Bárcsak értené, gondolta. A törzsünk a kihalás szélén áll. Már nemcsak mi döntünk a sorsunkról. A jövőnket a távoli Rómában határozzák meg. Az icenusok királysága vagy fennmarad, vagy a gyerek császár, Nero szeszélye miatt megbukik.

Elengedte a lányát, a vállánál fogva kartávolságra tolta magától, elismerően végigmérte, ahogy határozottan összeszorította a száját, és elszánta magát, hogy nem enged utat a gyászának. A könnyek később hullanak, amikor egyedül lesz, akárcsak az övéi. Merida felé bökött az állával, és halkan így szólt:

– Vigyázz a húgodra. Ő volt apád kedvence, ahogy te az enyém. Vidd a kunyhódba és vigasztald meg.

– Igen, anyám.

– Én is megyek, amint végeztem a királyi tanáccsal.

Röviden összenéztek, Bardea bólintott. Néhány nappal azelőtt, amikor a király lefeküdt halálos ágyára, már beszéltek erről a pillanatról, és arról, minek kell következnie.

Boudica nézte, ahogy a lányai kimentek a csarnokból, és fájt a szíve, aggódott a jövőjük miatt. Mostantól semmi sem volt biztos. A törzs összes, számtalan nemzedékre visszanyúló hagyományát elsöpörhetik a következő napok, ha Róma dölyfösen, az icenusok népének érdekeit figyelmen kívül hagyva cselekszik. Mi lesz Bardeával és Meridával olyan világban, amelyben nincs szükség hercegnőkre? Ki védi meg őket, ha megszűnik a királyi háztartás?

Miközben a lányok kiléptek a csarnok ajtaján, Boudica odabiccentett a királyi testőrség parancsnokának, aki halkan megparancsolta a két, szolgálatban lévő harcosnak, hogy csukják be az ajtót. A fa halk koppanására néhányan hátrapillantottak a válluk fölött, aztán a királynőjükre szegezték a tekintetüket. Boudica erős, széles vállú és csípőjű asszony volt, akinek a magassága és parancsoló személyisége uralkodói megjelenést kölcsönzött. Noha már nem volt fiatal, s az arcán is megszaporodtak a ráncok, a tekintete ravasz és csontig hatoló maradt. Egyszerű bőrpánttal hátrafogott hosszú, vörös haja kiemelte az udvar többi asszonya közül.

Okosságát hamar felismerte nemes atyja, és tanítót hozatott neki Galliából, így Boudica azon kevesek közé tartozott, akik tudtak latinul írni és beszélni. Ekképpen Prasutagus jobbkezévé vált az uralkodása alatt, és ahogy a király egészsége romlott, fokozatosan átvette a hatalmat, hogy bölcsen és nagyrészt igazságosan uralkodjon az icenusok fölött.

Elnyerte a nép és a királyi udvar többségének bizalmát, de most, hogy a király meghalt, előléphettek néhányan, akik a trónjára vágytak. Boudica tudta, kik azok, és miért nem szabad rájuk bízni a hatalmat, különösen ilyen nehéz időkben. Valamelyik makacs, az icenusok követeléseit vakmerően képviselő nemes könnyen magára haragíthatta Rómát, aminek a következményeit az egész törzs megszenvedte volna. Az a könnyedség, amivel a római katonák néhány évvel azelőtt leverték a felkelést, súlyos lecke volt az icenusoknak. A vereséget pedig még megalázóbbá tette a rómaiak követelése, hogy a törzs harcosai adják át a fegyvereiket. Csak a vadászatra használható fegyvereket tarthatták meg, az apáról fiúra hagyományozott, nagy tiszteletben tartott vértek és kardok a rómaiakhoz kerültek. Persze nem az összes. Sokat elrejtettek a kunyhók alatt elásva, vagy a veszélyes mocsarakban, amelyekbe a rómaiak nem szívesen merészkedtek be. A törzs úgy érezte, eljön még az a nap, amikor az icenus harcosok ismét kardot ragadnak. És az a nap most jött el, állapította meg Boudica.

A nemesek, a harcosok és a királyi tanács tagjainak arcát fürkészte. Tiszteletet, számítást és várakozást látott rajtuk. Aztán visszapillantott a férje holttestére, a férfira, akit nem sokkal a szüleik által elrendezett házasság megkötése után meg is szeretett. Már most fájóan hiányzott neki, és szomorúan elmosolyodott, ahogy felidézte szívből jövő nevetését és szeretetét, amely szinte egy pillanatra sem hiányzott a magánéletükből, amikor nem az icenusok uralkodóinak szerepét kellett eljátszaniuk. Lehunyt szemmel vett egy nagy levegőt, elhessegette az emlékeket, és kényszerítette magát, hogy a jelenre koncentráljon, miközben odafordult a többiekhez.

– Elvesztettük a királyunkat. A kérdés, amelyben döntést kell hoznunk, az, hogy ki legyen az utódja. Noha a királynőtök vagyok, a szokásaink szerint a királyi tanács és a nemesek joga, hogy megválasszák következő uralkodónkat. Itt, az egybegyűltek előtt kijelentem, hogy megtiszteltetés lenne, ha én követném Prasutagust a trónon. Tudjátok, mennyit érek. Bebizonyítottam az elmúlt évben, miután szeretett királyunkra lecsapott a betegség, amely végül elragadta. És az ő kifejezett kívánsága is az volt, hogy én örököljem a királyságot.

– A római császár mellett – vágott közbe egy hang.

Boudica tekintete az előtte csoportosulóktól kissé jobbra álló, köpcös nemes felé villant. A férfi kétfejű kígyót formázó arany nyakpántot viselt. A válla és a mellkasa nagysága bőven pótolta, ami a magasságából hiányzott, és szinte az egész koponyája kopasz volt, csak körben nőtt még néhány szőke hajcsimbókja. Vékony ajka két oldalán viaszolt bajusz lógott le, most épp enyhén megemelkedve, ahogy elvicsorodott.

– Syphodubnus, rokon, pontosan tudod, miért nevezte meg Nerót is örököseként. Ott voltál a tanácsban, amikor megszavaztuk.

– Én nem szavaztam meg, ha emlékszel. És nem én voltam az egyetlen. – Syphodubnus körbenézett a többi nemesen, többen támogatóan bólogattak.

– Ettől függetlenül a király megkérte a tanácsot, hogy szavazzon – folytatta Boudica –, és az eredmény egyértelmű volt, és most már köt minket a döntés.

– Ki mondja? Nem esküdtünk meg egy druida előtt. Én azt mondom, nem kell betartanunk a végakarat feltételeit. Prasutagus nincs többé. Lehet, hogy az utódja felmondja a megállapodást. Lehet, hogy az új királynak lesz végre bátorsága szembeszállni Rómával és helyreállítani az icenusok becsületét.

Boudica érezte, hogy felkavarodik a gyomra a haragtól és az undortól. Még ki sem hűlt a férje holtteste, s régi vetélytársa már arra célozgatott, hogy Prasutagus gyáva volt és elárulta a népét. Összeszorította a száját, hogy ne törjön ki a felháborodása a tiszteletlenség miatt, megvetette a lábát, és néhány szívdobbanásnyi ideig fensőbbségesen rámeredt Syphodubnusra, mielőtt válaszolt volna.

– Jól értem, hogy méltónak tartod magad arra, hogy elfoglald a férjem helyét? Erről van szó?

Syphodubnus elmosolyodott, majd határozott arcot vágott.

– Ha a népünk úgy dönt, hogy én uralkodjak, akkor az életem árán is tiszteletben tartom a döntést. Ha én lennék a király, megesküdnék, hogy helyreállítom az icenusok becsületét, és kimentem a királyságot Róma halálos szorításából.

Néhányan helyeslően felmordultak. Boudica gyors pillantással megbizonyosodott, hogy a rokona talpnyalói azok, nemesek és előkelő harcosok, akik néhány évvel korábban követték Syphodubnust a levert felkelésben. Azóta is a Róma elleni hősies küzdelmükért méltatták egymást és magukat. Valójában az első pillanattól kudarcra voltak ítélve. Túl kevesen sereglettek Syphodubnus lobogója alá, amikor hadba hívta a népet. A nemes és a hívei nem vitték Prasutagus és az udvara elé az ügyet, hogy a törzs egységes döntést hozzon, hanem egyenesen a hódítók ellen vonultak. Elhamarkodott lépés volt.

Boudica a kezét felemelve csendet parancsolt, és csak akkor engedte le, amikor Syphodubnus utolsó híve is elhallgatott.

– Az icenusok becsületéről beszélsz, pedig te hoztál szégyent a népünkre azzal, amilyen könnyen legyőztek. Még csak nem is a római legióktól szenvedtél vereséget. A sereged szétveréséhez elég volt néhány auxiliaris cohors meg segédcsapat a többi britanniai törzsből. A legjobb esetben is másodosztályú harcosok – tette hozzá gúnyosan.

– Mi legalább harcoltunk! – vágott vissza Syphodubnus. – Harcoltunk és becsületet nyertünk a népünknek.

– Becsületet? – nevetett fel keserűen Boudica. – Mit értetek el? Felégettetek pár tanyát meg villát, és lemészároltatok néhány őrjáratot. Aztán amint a rómaiak elég katonát szedtek össze, hogy visszavágjanak, beiszkoltatok egy erődbe a mocsárban. Meddig is tartottatok ki, te meg a bátor harcosaid? Mondd csak meg…

Syphodubnus sápadtan meredt rá.

– Nincs mit mondanod? – nógatta Boudica. – Akkor majd én megmondom. Pontosan két napig tartottatok ki, miközben a rómaiak parancsnoka a válaszotokat várta a felkínált megadásra. Aztán amikor nem adtátok meg magatokat, rohamra küldte az embereit, és egy pillanat alatt véget ért az egész. Amint betörték a kaput, te meg a harcosaid eldobtátok a kardot. Még szerencse, hogy csak kevesen haltak meg, és hogy a római helytartó kegyes volt, de így is le kellett mondanunk a fegyvereinkről és vértjeinkről, kártérítést fizetnünk a római tulajdonban esett kárért, és átengednünk kétszáz legjobb fiatal harcosunkat a római auxiliaris egységeknek. És ha mindez nem lett volna elég, a rómaiak egy sor előretolt állást építettek a határaink mentén. – Elhallgatott, hogy a jelenlévők megemészthessék a szavait. – És van képed ezt a becsületünk visszaszerzésének nevezni! Bah!

– Ha a törzs követ minket, diadalt arattunk volna – vágott vissza Syphodubnus. – Ha Prasutagus összehívja az icenus harcosokat, szétzúzzuk a római segédcsapatokat.

– De hát esélyt sem adtál rá neki! – torkolta le Boudica. – Az egész hamarabb véget ért, mint ahogy a király összehívhatta volna a törzsi tanácsot. És egyébként is, ha a segédcsapatokat le is győzzük, utána a legiókkal kellett volna szembenéznünk. – A tekintetével az idősebb férfiakat kereste az ott tartózkodók között. – Kevesen vagyunk itt, akik láttuk harcolni a legiókat. Mind tudjuk, hogy ostobaság lenne harcba vezetni ellenük az icenusokat. A legiók szétzúznának minket, ahogy szétzúztak minden törzset, amely csatába vonult ellenük. Még a nagy Caratacus hadúr sem tudta legyőzni őket. Levadászták, fogságba ejtették és láncra verve Rómába vitték. Te, Syphodubnus, túl fiatal vagy, nem láthattad mindezt.

– Lehet, hogy a kor elgyávítja azokat, akik félnek Rómától – vicsorgott Syphodubnus. – Talán itt az ideje, hogy fiatalabb férfiak forgassák az icenus kardokat. Ha engem választanak Prasutagus utódjának, esküszöm, hogy Róma rettegni fog tőlünk. A többi törzset is felkelésre biztatjuk, és együttes erővel elűzzük a hódítókat. És utána mi leszünk a legerősebb törzs Britanniában!

– Merész szavak valakitől, aki már az első lépésnél orra bukott – gúnyolódott Boudica. – Azt hiszed, a férjem nem ugyanarról álmodozott, mint te? Mégis volt annyi esze, hogy tudja, mit lehet megvalósítani, és mi lehetetlen. Igen, talán eljön a nap, amikor a többi törzs is belefárad a római iga húzásába és felkel a hódító ellen, azonban az a nap messze van. Addig lepleznünk kell a haragunkat, élesen tartanunk a pengéinket, de elrejtve. El kell hitetnünk Rómával, hogy az icenusok elég hűségesek ahhoz, hogy nyugodtan rájuk lehessen bízni a saját ügyeik intézését és a kirótt sarc beszedését. Ha azelőtt kelünk fel, hogy készen állnánk és mielőtt a többi törzs is készen állna, akkor vereségre vagyunk ítélve, mert Róma legközelebb nem lesz ilyen elnéző. Lemészárolja a harcosainkat, felégeti a tanyáinkat, elrabolja a kincseinket, a túlélőket pedig eladja rabszolgának. Idővel a törzsünk neve is feledésbe merül, senki sem fog emlékezni, hogy valaha léteztünk… Erre vágytok? – fordult Boudica kitárt karral a férfiak felé, majd egyenesen Syphodubnusra nézett. – Ezt kívánod? A halálba és a pusztulásba akarod vezetni ifjú harcosainkat?

Most először látta rokona arcára kiülni a kétséget, bár vissza is tért a dacos gőg, és Boudica rájött, hogy nem sikerült meggyőznie. Még túl fiatal és tapasztalatlan volt, hogy bölcs is legyen. Jól van, döntötte el. Meg kell akadályozni, hogy Prasutagus örökébe lépjen.

– A férjem végakarata egyértelmű, és elnyerte a törzsi tanács jóváhagyását. Én vagyok a királynőtök. Jog szerint engem illet a hűségetek.

– De hát te nő vagy! – tiltakozott Syphodubnus. – Az olyan törzset, mint az icenusoké, harcosnak kell vezetnie!

– És ki mondja, hogy nő nem lehet harcos? Harcoltam a férjem oldalán. Kardot és lándzsát forgattam és az ellenség vérét ontottam. A saját véremet is a csatában. Te elmondhatod ezt magadról, ifjú harcos? A gyors megadásodnak hála, meg sem sebesültél.

Syphodubnus elfintorodott és felhorkant, miközben Boudica folytatta:

– Én már bizonyítottam a csatában. Így az icenusok fölött harcos fog uralkodni, ahogyan annak lennie kell.

– Majd meglátjuk. Jogomban áll a tanács elé vinni az ügyet, hogy megvitassák, érvényes-e a végakarat, vagy sem.

– Ezt megteheted a tanács következő gyűlésén.

– Csakhogy az hónapok múlva lesz! Miért várjunk? Itt és most is eldönthetjük. A tanács egybegyűlt. Nincs mire várni.

– A tanács azért gyűlt egybe, hogy jelen legyen királyunk eltávozásánál és tisztelegjen az emléke előtt és azok előtt a harcosok előtt, akiknek soha a nyomába sem fogsz érni, Syphodubnus. Meggyászoljuk és eltemetjük, és amíg a tanács úgy nem dönt, hogy más lépjen a helyembe, én uralkodom az icenusok fölött. Ezt pedig nem teheti meg a téli gyűlés előtt, mert ez a szokás. Így van, urak?

Egyenesen Prasutagus egyik legidősebb és legnagyobb tiszteletben álló tanácsadójára, Bladocus druidára nézett, aki bólintott és nagy levegőt vett, mielőtt megszólalt:

– Így igaz. És esküszöm az összes istenekre, hogy addig hűséges leszek Boudica királynőhöz. Ez az esküm.

– És az enyém is! – kiáltotta egy másik férfi. Egyre többen vették át a kiáltást, elfojtva a néhány tiltakozó hangját.

Syphodubnus látta, hogy kisebbségbe került, fiatal vonásai keserű fintorba gyűrődtek. Amikor a kiáltozás elhalt, Boudica odafordult hozzá.

– Az icenusok beszéltek. Nincs más választásod, minthogy elfogadd.

– Egyelőre.

– De elfogadod? – erősködött Boudica.

– Igen – sziszegte a férfi.

– Akkor mondd ki. Tedd le a hűségesküt a királynőd előtt.

Syphodubnus összefonta a mellkasán két karját, egy pillanatra fájdalmas arcot vágott, mielőtt kifejezéstelen hangon eldarálta:

– Esküszöm a törzsünk összes istenére, hogy hű leszek a királynőhöz.

– Akkor ezzel megvolnánk – jelentette ki Boudica. – Most el kell mondanunk a népnek, hogy Prasutagus nincs többé, és én uralkodom helyette.

Intett a bejáratot őrző két testőrnek, akik kinyitották az ajtót és megálltak a két oldalán. A királyi tanács tagjai és a nemesek kisorakoztak a cölöpkerítéssel övezett tágas térségre. A tüzek körül összegyűlt tömeg várakozásteljesen felállt. A keleti láthatáron megjelentek a felkelő nap első sugarai, miközben szitálni kezdett az eső, parányi gyöngyöket varázsolva a törzs tagjainak köpenyeire, ingeire és hajára.

Boudica távozott utolsóként a csarnokból. Még egyszer utoljára lenézett a férjére.

– Szerelmem – suttogta. – Attól tartok, én nem fogom megismerni azt a békét, amelybe tartasz, amíg élek.

Aztán a király arcára húzta a leplet és az ajtó felé fordult. A pillanat jelentősége ellenére már a jövőbe nézett. Noha egyelőre sikerült gátat szabnia Syphodubnus törekvéseinek, a rokona kétségtelenül szervezkedni fog ellene az elkövetkező hónapokban, eskü ide vagy oda. Túl veszélyes ember volt, hogy rá lehessen bízni az icenusok sorsát. Mégis elég ravasznak tűnt, hogy felszítsa a törzs vágyát a legendákban és dalokban megénekelt aranykor helyreállítására. Boudica tudta, hogy a népe, mint a kelták többsége, jobb szeretett érzelmesen ábrándozni, mint szembenézni a kemény és kellemetlen igazságokkal. Kétségtelen, gondolta, hogy Syphodubnus belső ellenség, akit szemmel kell tartani.

Aztán ott volt a külső ellenség. Az icenusok és Róma közötti szerződés ellenére mindig is voltak feszültségek, és érezte, hogy ezek most ismét felerősödnek. A saját sorsa, a családja sorsa és az icenusok sorsa múlt azon, hogy Róma mit lép Prasutagus halálhírére. Nem tudta elhessegetni a baljós előérzetét a jövővel kapcsolatban. A rómaiak a legjobb esetben is arra használják fel a helyzetet, hogy növeljék a befolyásukat az icenusok fölött. A legrosszabb esetben úgy döntenek, hogy beolvasztják a törzs területeit az új provinciába, amelyet a szigetből kikanyarítottak maguknak.

Amikor kiment a csarnokból és fellépett férje harci kocsijára, Bladocus odakiáltott a tömegnek:

– A király meghalt! Íme Boudica, az icenusok királynője! Az istenek vigyázzanak rá, hozzanak neki bőséget békében és győzelmet és nagy zsákmányt háborúban!

Háború… Attól kíméljenek meg minket az istenek, imádkozott magában tiszta szívből Boudica. Elnézett a nevét kántáló tömeg fölött, közben a szemerkélő eső záporrá erősödött a szeles hajnalon.

ELSŐ FEJEZET

Camulodunum

– Emeld fel a rohadt hegyét! – morogta Macro centurio, miközben hárította ellenfele újabb erőtlen vágását és keményen odakoppantott a vállára, büntetésül az ifjú gyenge próbálkozásáért. – Hogy lesz belőled legionarius, ha így harcolsz? A szarba, nálad ijesztőbb újszülött cicákat is láttam már! Próbáld újra. De most úgy, mint aki tényleg el akar találni.

Hátralépett és küzdőállásba ereszkedett, ösztönösen úgy osztva el a testsúlyát, hogy azonnal oldalra vagy előre szökkenhessen – harmincévnyi katonáskodás eredménye. Felemelte fa gyakorlókardját és kis köröket írt le a levegőben a tompa heggyel.

– Gyerünk. Lucius! – parancsolta. – Ezúttal csináld rendesen!

Vele szemben vékony, nyolcévesforma fiú rakoncátlan barna fürtökkel, a fogát csikorgatva hasonló állást vett fel és felkészült a támadásra. Barna szeme összeszűkült, ahogy rámeredt Macróra. A centurio házának udvarán, a kis márvány szökőkút melletti, kaviccsal felszórt téren álltak. Két nő és egy másik férfi nézte őket a kert végéből a faasztal köré állított székeken ülve. A férfi lábánál hatalmas, durva szőrű kutya hevert, hosszú fejét mellső lábai közt nyugtatva. Az előttük álló vaskosárban égő fahasábok lángjainál melegedtek, noha így is szorosan maguk köré húzták köpenyüket. A nemrég alapított Britannia provinciában letelepedő rómaiak többségéhez hasonlóan nem szoktak hozzá a sziget teleinek nyirkos hidegéhez. Ezzel szemben Macro és Lucius csak egyszerű tunikát viselt, mégis megizzadtak a gyakorlatozástól.

– Mutasd meg neki, Lucius! – kiáltotta vidáman az egyik nő. Erős termetű asszony volt kedves, kerek arccal, barna szemmel és szinte fekete hajjal.

Macro homlokráncolva rápillantott.

– Ezt nevezem hitvesi támogatásnak, asszony.

Petronella felnevetett és lemondóan legyintett.

Macro épp válaszolni akart, amikor a fiú élesen felkiáltott és rárontott, gyakorlókardjával a hasa felé döfve. A centurio könnyedén hárította a döfést és visszatámadott, a fiú mellkasának közepére célozva. A kisebb fakard irányt váltott és nekicsapódott Macro fegyverének, ahogy Lucius rárontott, hogy ismét ellenfele gyomrára csapjon. Macro a termete ellenére egy sima mozdulattal félrelépett, és a fiú kardjának a hegye az oldala mellett döfte át a levegőt. Épp rá akart csapni Lucius vállára, amikor az a sarkával teljes erővel Macro támasztó lábának szabadon lévő lábujjaira taposott.

– Aú! – kiáltott fel a centurio meglepetésében és fájdalmában, hátraszökkenve egy lépést. – Te ravasz kis fattyú…!

– Ügyelj a nyelvedre! – kiáltotta a felesége.

Mielőtt Macro válaszolhatott volna, Lucius hátraszökkent, majd előredöfött a centurio mellkasa felé. A fakard hegye a rekeszizmát találta el, azonban a tompa szúrás csupán a büszkeségét sértette egy pillanatra, mielőtt elmosolyodott és leeresztette a kardját.

– Ez az! Szép volt, Lucius!

A fiú ádáz arckifejezése büszkén felderült, és odafordult az asztalnál ülő szakállas férfihoz. A harmincas évei közepén járt, karcsú volt, és ugyanolyan göndör, sötétbarna fürtjei voltak, mint a fiának. Az arcán vastag forradás húzódott a homlokától az állkapcsáig, bár ez sem csúfította el érzékeny, jóképű vonásait. Viszonozta a mosolyt, aztán figyelmeztető kiáltásra nyitotta a száját, csakhogy elkésett. Macro a gyakorlókard lapjával rácsapott Lucius csuklójára, épp csak annyira, hogy a fiú elejtse a fegyverét.

Lucius feljajdult és homlokráncolva nézett a centurióra.

– Soha ne fordíts hátat az ellenségnek, amíg áll – korholta Macro. – Hányszor mondjam még el, he?

Komolyan csengett a hangja, és Lucius a csuklóját dörzsölgetve lehajtotta a fejét.

– Ez fájt – motyogta.

– Ez semmi ahhoz képest, ahogy az fájna, amikor az igazi csatában kard fúrná át a gerincedet.

Lucius összeszorította a száját, az álla megremegett sértett büszkeségében. Macro látta, hogy a sírás határán áll, és nem akarta, hogy még jobban zavarba jöjjön. Szeretetteljesen beletúrt a hajába, és halkan így szólt:

– Semmi baj, kölyök. Nem szégyen hibázni, amikor épp csak elkezdted megtanulni, hogy bánj a karddal. Én is ilyen voltam, amikor elkezdtem. – Az asztal felé pillantott és elvigyorodott. – Az apád az egyik legreménytelenebb újonc volt, amikor belépett a II. legióba. Nagyobb veszélyt jelentett saját magára és a bajtársaira, mint a legádázabb germán harcos, aki valaha született. Így volt, Cato?

Cato elfintorodott.

– Ha te mondod, barátom.

– És nézd meg, mi lett belőle – folytatta Macro, egyik kezét Lucius vállára téve. – Optióból praefectusig küzdötte fel magát, közben szolgált a Praetorianus Gárda tribunusaként, és több kitüntetést kapott a bátorságáért, mint más katonák egész életükben. Kétségtelenül a sereg egyik legjobb tisztje. Úgyhogy gyakorolj tovább, Lucius, és egy nap annyira viheted, mint ő, he?

A Cato mellett ülő szőke nő melegen ránézett, majd odahajolt és gyengéden megcsókolta forradásos arcát.

– Az én hősöm.

– Elég ebből, Claudia – húzódott el homlokráncolva Cato. Nehezen viselte, amikor dicsérték. – Csak adj bele mindent, fiam. Ennél többet senki sem kérhet tőled.

A fiú odament az asztalhoz és leguggolt, hogy megsimogassa a kutyát. Az állat boldogan megcsóválta a farkát, aztán hirtelen felemelte a fejét és megnyalta Lucius arcát.

– Ó, Cassius! Ne csináld! – nevetett a fiú, miközben felállt és leült egy üres székre, amelyről éppen csak leért a lába. Felnézett Catóra. – Ha olyan jó katona vagy, apám, akkor mit csinálunk itt, Camulodunumban? Nem a határon kellene lenned, hogy a barbárok meg a druidák ellen harcolj a császárért?

A felnőttek összenéztek. Az igazság az volt, hogy Claudia Nero szeretője volt, mielőtt a császár száműzte Sardinia szigetére. Azután Catóval eljött a szigetről, és kénytelenek voltak a birodalom legtávolabbi szegletébe költözni, hogy biztonságban legyen. A camulodunumi veteránkolónia csendes állóvizében kevés volt az esélye, hogy felismerik és jelentik. De nem annyira, hogy megkockáztathassák, hogy Lucius véletlenül elszólja magát valahol az ottlétük valódi okáról.

– Az apád pihenni szokott a hadjáratok között – szólalt meg Petronella. – Készen kell állnia, ha a császár legközelebb hívatja. Egyébként is szeretne több időt tölteni veled. Jól érzed magad itt, ugye, Lucius?

A fiú elgondolkodott. A kolónián voltak vele egykorú gyerekek, akikkel játszhatott, nyáron lehetett horgászni a folyóban és vadászni az erdőben, amely félnapi járásra körülvette Macro tanyáját. Bólintott.

– Azt hiszem. De már megint hideg van.

– Milyen igaz! – sóhajtott fel Macro. – Az istenek azért teremtették ilyen hidegre ennek a provinciának a telét, hogy próbára tegyenek minket. Hidegre, nyirkosra és esősre. Az utak sártengerré változnak, lehúzzák az ember lábáról a csizmát, és csak sózott húst meg elvermelt zöldséget tudunk enni.

– Folytasd csak – mondta Petronella szárazon. – Hátha még jobban felvidítod a fiút.

Cato felvette forralt borral teli poharát, és belekortyolt.

– Ugyan, hagyd már, Macro. Nem olyan rossz ez. Te is sokat kihoztál belőle. – Az udvart körülölelő ház felé intett. Régen, amikor elkezdtek építeni egy legionarius erődöt, ez volt a legatus háza. Aztán amikor megszületett a döntés, hogy inkább veteránkolóniát alapítanak, abbahagyták az építkezést. A településen így is sok korábbi katonai épület maradt, bár a sánc nagy részét lebontották, az árkot pedig feltöltötték. A meglévő épületek között sok új építésű akadt, köztük a forum, színház, aréna, és egy, a császárkultusznak szentelt hatalmas templomkomplexum.

– A tied a legszebb ház a kolónián, Macro. Van egy jövedelmező birtokod vidéken, és te vagy a kolónia szenátusának rangidős magisztere. Mindennek tetejébe tied a legnagyobb kincs: az, hogy Petronella a feleséged. – Cato az asszony felé emelte a poharát és szelíden fejet hajtott. – Én azt mondanám, jól elvagy itt. Szép befejezése a katonai pályafutásodnak, barátom. Megérdemelted. Békében és kényelemben élheted le az életed.

Petronella elmosolyodott, aztán megfogta és a mellkasához szorította férje kérges kezét.

– Azt hiszem – ismerte el Macro. – Bár néha akkor is hiányzik a régi életem.

– Ez elkerülhetetlen. Viszont nem szolgálhatsz örökre a seregben.

– Tudom – felelte Macro szomorúan.

Rövid csend támadt, aztán Claudia megköszörülte a torkát.

– Most minden békés, de talán bölcsebb lenne nem elkényelmesedni.

– Menj, nézd meg, nem akarnak-e játszani a barátaid – nézett a fiára Cato.

A fiú tekintete az asztalon heverő gyakorlókardokra rebbent.

– Azokat is vihetem?

– Igen, és vigyázz velük – bólintott Cato. – Nem szeretnék vérző orrokról vagy törött csontokról hallani. Értetted? Vidd magaddal Parvust.

Lucius gyorsan felkapta a kardokat, mielőtt Cato meggondolná magát, és elszaladt a konyha felé. Egy pillanat múlva a nyurga, néhány évvel idősebb fiúval bukkant fel. Parvust, aki néma volt, Macro és Petronella a londiniumi kikötőből mentette ki az előző évben, és befogadták a házukba. A négy felnőtt az udvaron átszaladó fiúk után nézett, amíg el nem tűntek a bejárathoz vezető folyosón. Macro felnevetett.

– Szerintem néhány kölyök horzsolásokkal meg zúzódásokkal fog ma hazamenni.

Cato bólintott, és halványan elmosolyodott, mielőtt odafordult Claudiához.

– Bizonyos dolgokról nem lenne bölcs Lucius előtt beszélni. Jó fiú, ám a gyerekek száján könnyen kiszalad, amit a felnőttektől hallanak.

– Tudom. Bocsánat. – Claudia karba fonta a két kezét. – De jól tudod, hogy a provincia jövője teljesen bizonytalan. Ezt magától Nerótól is hallottam, amikor még a palotában laktam. Gyűlöli ezt a szigetet. Csak a pénzt viszi a kincstárból, ő pedig szívesebben költené azt római látványosságokra, hogy boldoggá tegye a csőcseléket. Sokkal tovább tart leigázni a római uralommal dacoló törzseket, mint bárki hitte. A legióknak és az auxiliaris cohorsoknak minden évben új emberekre van szükségük a veszteségeik pótlására. – Vállat vont és megrázta a fejét. – Igazából nem tudom, meddig tűri még.

– Bolond lenne, ha lemondana Britanniáról – mordult fel Macro. – A vérünkkel fizettünk ezért a provinciáért. Legalábbis mi, katonák. Ha Nero mindezt félrelöki, akkor sokan lesznek a seregben és a kolónián is, akik úgy gondolják, talán ideje, hogy új császárunk legyen. A síkföldi törzsek nem jelentenek veszélyt. Leigáztuk vagy lefegyvereztük, és békét kötöttek Rómával. Északon a brigantok a markunkban vannak, így csak a nyugati hegyekben maradtak ellenséges törzsek. Az új helytartó egyértelműen megmondta, hogy velük is el akar bánni. Így van, Cato?

A fiatalabb férfi bólintott.

– Ezt a hírt hozta Apollonius barátunk Londiniumból. Suetonius Devánál összpontosítja az erőit, hogy támadást indítson a hegyekben. Kemény menet lesz. Macróval részt vettünk az előző hadjáratban. Nem lett jó vége.

– Mert túl későn indultunk el – vágott közbe Macro. – Ha nem olyan lett volna az időjárás, végzünk azokkal a rohadékokkal a hegyekben. Elfoglaljuk Monát, és leszámolunk a druidákkal.

– Azonban nem tettük – mutatott rá Cato. – És most egy Róma feletti győzelmet tudhatnak a tarsolyukban, úgyhogy még nehezebb lesz leverni őket. De ha valaki képes rá, akkor Suetonius az. Van tapasztalata a hegyvidéki hadviselésben. Néhány évvel ezelőtt szép munkát végzett Mauretaniában. Szerintem kifejezetten ezért választották a feladatra.

– Vagy előretolakodott a sorban – vigyorodott el Macro. – Újabb lehetőség, hogy gyarapítsa a dicsőségét. Tudjátok, milyenek ezek arisztokraták. Bármire képesek, hogy öregbítsék a családjuk hírnevét és túlszárnyalják az őseik meg a politikai vetélytársaik tetteit.

– A tartalékosokra is szüksége lesz ennek a Suetoniusnak? – kérdezte Petronella.

Macro megfogta és szeretetteljesen megszorította a kezét.

– Nem valószínű. Túl kevesen vagyunk, hogy számítsunk. Ráadásul itt van ránk szükség. A helytartó tudja, mit ér egy kis veterán erő a környéken, hogy a helyi törzsek ne essenek kísértésbe, amíg a macska távol van.

Claudia savanyúan elmosolyodott.

– Mintha azt mondtad volna, a síkvidéki törzsek nem jelentenek veszélyt.

– Mert nem is jelentenek – válaszolta Macro határozottan. – A Camulodunum körül élő trinovantok szelídek, mint a bárányok.

– Ami nem meglepő – mondta a nő. – Úgy hallottam, keményen bántak velük a kolónia veteránjai. Elvették a földjeiket, a férfiak egy részét erőszakkal besorozták az auxiliaris cohorsokba, és sok trinovant nőt megerőszakoltak.

– Eleinte mindig van egy kis zűrzavar – vágott vissza Macro. – A kolónián élő fiúk hozzászoktak a katonáskodáshoz. Kell egypár év, mire ráéreznek a civil életre.

– A törzsek meg csak tűrjenek békésen addig?

– Hát ez már csak ilyen – vonogatta a vállát Macro. – Meghódítottuk ezt a földet, ahogy az összest innen a keleti sivatagig. Amint elfogadják, hol a helyük, a bennszülöttek elégedett részei lesznek a birodalomnak.

– Na, arra befizetek! – horkant fel Claudia, és odafordult Catóhoz. – Te mit gondolsz?

Cato eltöprengett. Nem volt annyira biztos abban, hogy az új provincia biztonságban van, mint Macro. A termés megint rossz lett, de az adószedőket ez nem érdekli, amikor beszedik a helyiektől az adókat. Az éhezés és a szegénység elégedetlenséget szül, és bár a trinovantok békésnek tűntek, nehéz volt elképzelni, hogy az újdonsült római uraik általi megaláztatások és szenvedés nem keltett bennük gyűlöletet irántuk, még ha ezt gondosan leplezték is. Ha Suetonius helytartó a provincia másik végébe vonul a legiókkal, az talán arra csábítja majd a helyi törzsek forrófejű harcosait, hogy kihasználják a helyzetet. Macro és a kolónián élő veteránok meglehetősen kemények voltak, könnyedén levertek volna minden kisebb lázadást, viszont egy összehangolt felkelés valódi veszélyt jelentene Camulodunum római lakóira.

Elgondolkodott, mielőtt válaszolt Claudia kérdésére.

– Kétlem, hogy amíg a legiók itt vannak Britanniában, addig komoly gond támadna a környéken. Az icenusok már ízelítőt kaptak, mit jelent dacolni Rómával. Nem vágynak újra az élményre. Ami a trinovantokat illeti… Ki tudja? Engem jobban aggaszt, hogy mi történne, ha Nero valóban kivonná a legiókat. Több ezer római és más birodalmi polgár telepedett itt le. Könnyű prédák bármelyik törzsnek, amelyik megtámadja őket. Választaniuk kellene, hogy itt maradnak és próbálják megvédeni, amijük van, vagy elhagyják az otthonukat, a vagyonukat, az itteni jövőjüket, és a tengeren át visszamenekülnek Galliába.

Claudia odafordult Macróhoz és Petronellához.

– Ti mit csináltok, ha Nero kivonja a legiókat?

Macro a feleségére nézett, de az kerülte a pillantását.

– Nem szeretném feladni. Mindenünk itt van, ráadásul anyám londiniumi üzletének a fele… Nem tudom. Remélem, soha nem kerül rá sor.

– Erre igyunk! – mondta Cato, hátha jobb kedvre tudja deríteni a barátját. – Nehéz elhinni, hogy Nero feladná Britanniát. Az veszélyes csapás lenne Róma tekintélyére. Elképzelhetitek, mit szólna hozzá a plebs, nem is beszélve a szenátorokról, akik egyfolytában azt hajtogatják a népnek, hogy Róma legyőzhetetlen.

– Látod? – bökte oldalba Petronellát Macro. – A kölyök érti, hogy megy ez.

– Van még egy oka, hogy Nero vonakodik kivonni a legiókat – folytatta Cato. – Ha visszarendeli őket Galliába, az ottani helytartónak jelentősen megnő a hadereje. Márpedig azok, akik erős hadsereg felett rendelkeznek, hajlamosak politikai célokra használni. Szóval biztonságosabb itt, Britanniában lekötve tartani azokat a legiókat.

– Ördögi elméd van, kölyök – csücsörített Macro. – Már-már cinikus.

– Csak realista – vont vállat Cato. – Mind a ketten régen benne vagyunk a dolgokban, és ismerjük, hogy működik a birodalom. Tudod, hogy igazam van.

Macro a poharáért nyúlt.

– Megszomjaztam ettől a sok politikától. – Felemelte a korsót, de csak néhány cseppet sikerült kitöltenie. – A szarba… Megyek, hozok még a konyhából.

Miközben felállt, Petronella a fülét hegyezve nézett a konyha felé.

– Mi folyik ott?

Macro a homlokát ráncolta. Izgatott hangok hallatszottak a házból.

– Megyek, megnézem.

Kezében a korsóval elindult és eltűnt odabent. A többiek hallgatták az egyre hangosabb szóváltást, míg csak hirtelen el nem vágta a centurio öblös hangja.

– Mintha a szolgák veszekednének – jegyezte meg Claudia.

Petronella a fejét rázta.

– Jól megvannak. Két icenus lány, az istállófiú meg helybéli. Soha egy hangos szavuk nem volt egymáshoz. De mindjárt megtudjuk, mi történt, amint visszajön Macro. – Miközben vártak, témát váltott. – Hamarosan itt a Saturnalia. Camulodunumban lesztek még? Szívesen látunk titeket.

– Egy ideig még maradunk – felelte Cato. Kibérelt egy szerény villát a kolónián. A folyóra nézett, dél felé, hogy a lehető legtöbbet érje a provinciában ritkán sütő nap. Csendesen éltek Claudiával és Luciusszal hármasban. A fiú neveléséről egy férfi gondoskodott, aki azt állította magáról, hogy görög tudós, aki Galliából kelt át, hogy létrehozzon egy kis iskolát. Az akcentusa azonban olyan volt, amilyet Cato egyetlen görögtől sem hallott, viszont értette a mesterségét, és Lucius jól haladt az írás, az olvasás és a számolás elsajátításával. Amikor pedig Cato biztonságosnak tartja, hogy visszatérhetnek Rómába, a fővárosban magasabb szintű oktatás várja.

Megbeszélték Apolloniusszal, ha bármilyen apró jel arra utalna, hogy Claudiát nyomon követték Britanniáig, azonnal figyelmezteti őket. A görög szabados egykor kémként szolgálta Rómát, aztán megismerkedett Catóval, és a két férfi, ha nem is barátsággal, de tisztelettel tekintett egymásra. Macro az első pillanattól utálta és gyanakvással kezelte, de Apollonius elnyerte Cato bizalmát, nemrég pedig hasznos állást talált magának a londiniumi helytartó palotában.

– Békés állóvíz ez – mondta Cato. – És ez pont megfelel nekünk.

– Szívesen töltjük veletek a Saturnaliát – mosolygott Claudia. – Majd megbeszéljük, mivel járulhatunk hozzá az ünnepléshez.

A kavicson megcsikorduló léptek zaja félbeszakította a beszélgetést, és mindhárman Macro felé fordultak. A centurio arca aggodalmas volt, és nem hozott magával újabb korsót.

– Mi történt? – kérdezte Cato.

– Rossz hír, attól tartok – ült vissza a helyére Macro. – Morgatha az előbb jött vissza a piacról, ahol találkozott egy icenus prémkereskedővel, aki a törzs fővárosából érkezett. Prasutagus meghalt.

Cato szomorúan ingatta a fejét. Mindketten jól ismerték az icenus királyt. Nem sokkal a hódítás kezdete után egymás mellett harcoltak, amikor a törzs Róma szilárd szövetségese volt. A királynőt, Boudicát, szintén a barátaik közé sorolták. Amikor alig egy éve utoljára találkoztak, Prasutagus betegnek tűnt, csak halovány árnyéka volt annak az erős harcosnak, aki fénykorában volt.

– Van más is – folytatta Macro. – Úgy tűnik, Boudicát és Nerót nevezte meg örökösének a végakaratában. Kétlem, hogy ez jól végződik az icenusok számára.

– Miért? – kérdezte Claudia.

– Nero nem az a fajta ember, aki beéri valaminek a felével, amikor az egész is az övé lehet.

– Akkor ez jó a provinciának. Így Britannia többet ér Nerónak. Még egy ok, hogy ne vonja ki a legiókat.

– Vagy úgy dönt, hogy kifosztja az icenusok királyságát, és utána vonul ki a szigetről.

– Szerinted? – fordult oda Claudia Catóhoz.

– Nem tudom, mi lesz ebből – felelte Cato. – Időbe telik, amíg a király halálhíre elér Rómába. Nerónak utána gondolkodnia kell, mit tegyen, és meg kell küldenie a válaszát Londiniumba, a helytartónak. Ha kegyes az időjárás, Suetonius jövő év elején kapja meg a parancsait. Körülbelül az eskük megújításának idején. Amin jelen lesznek az icenusok küldöttei is a többi törzzsel és a római települések képviselőivel, hogy hűséget esküdjenek a császárnak és Rómának. Akkor fogják megtudni, hogy döntött Nero.

– És szerinted hogy dönt? – makacskodott Claudia.

– Gyanítom, Macrónak igaza van. A császár az egészet akarja majd, álljon bármi Prasutagus végakaratában. Ha pedig így van, akkor baj lesz. Tudjuk, milyenek az icenusok. – Macro felé biccentett. – Büszke nép, és ragaszkodik a hagyományaihoz. Jó harcosok. Szerencsénk volt, hogy az elején mellénk álltak, és szerencsénk volt, hogy csupán maroknyian keltek fel ellenük Scapula helytartósága alatt. Ha Nero túl kapzsi lesz, könnyen nyílt lázadásra késztetheti őket. Oroszlánként fognak harcolni, hogy megvédjék a földjeiket, és attól félek, vérfürdő lesz.

MÁSODIK FEJEZET

Egész délelőtt követték a prédájukat, és a déli nap alacsonyan állt a szürke égen, miközben hófúvások homályosították el a látóhatárt. Nem sokkal Macro és Cato előtt egy trinovant vadász lépkedett, prémmel bélelt köpennyel barna tunikája és nadrágja fölött. Cato a lova kantárszárát tartotta, amíg várták, hogy megvizsgálja a talajt. A vadász körülbelül harminc lépésre megállt, leguggolt és szemügyre vett egy rést a kétoldalt növő rekettyésben. A résből több nyom indult ki legyező alakban, nehéz volt megkülönböztetni őket és azonosítani, hogy miféle állatok hagyták őket.

– Lehet, hogy elvesztettük – morogta Macro, letámasztva súlyos vaddisznólándzsáját a nyeregkápára. A kulacsáért nyúlt. Kihúzta a dugót, hátrahajtotta a fejét, ivott egy kortyot, aztán Cato felé nyújtotta.

A praefectus a vadászra szegezte a tekintetét, ahogy a férfi a feltúrt havat vizsgálgatta. Ivott egy kortyot, visszaadta a kulacsot, majd átvette a lándzsáját a bal kezébe.

– Nem is tudom. Úgy tűnik, mintha Pernocatus talált volna valamit.

A vadász végighúzta kezét a havon, majd egy sötét ágon, aztán rámeredt az ujjai hegyére. Odafordult római társaihoz, és felmutatta a kezét, hogy láthassák a vörös foltot.

– Vér. A vadkan erre jött – közölte torokhangú latinsággal.

Pernocatus a kolónia megalapítása óta vállalta római vadászok vezetését, és már folyékonyan beszélte a hódítók nyelvét. A veteránok nagy becsben tartották nyomolvasó képességéért, amikor pedig a zsákmány elejtésére került sor, legalább olyan jól bánt a lándzsával és az íjjal, mint bármelyik bestiarius a birodalomban.

A háromfős vadászcsapat körülbelül egy órával napkelte után bukkant rá a vadkanra, és alig tudták felemelni a lándzsáikat, mire a fenevad átrontott közöttük és elmenekült. Cato a szerencsének köszönhetően megsebezte a vállát, nem annyira, hogy lelassítsa, de ahhoz épp eléggé, hogy vérezzen és nyomot hagyjon a tájon. A vérfoltok egyre ritkábbak lettek, ahogy csökkent a vérzés, és már majdnem feladták a hajszát, amikor megláttak néhány kis pöttyöt a rekettyésbe vezető ösvény mellett. Cato dühös volt magára. Csak a rossz vadászok sebezték meg az állatot és hagyták elmenekülni, hogy szenvedjen. Tartozott annyival az állatnak, hogy bevégezze a munkát.

Macro a sűrű bozót felé intett.

– Hát, ha a rohadék odabent van, akkor nem jutunk a közelébe.

Cato körülnézett. A bozót ötvenlépésnyire nyúlt el mindkét oldalon, és ugyanolyan mélynek is tűnt. A túloldalán fenyőerdő kezdődött. A sűrűjén átvágó ösvény keskeny volt. Vonakodva belátta, hogy a barátjának igaza van. Nem tudtak átlovagolni a bozóton, ha pedig gyalog vágnának neki, biztos, hogy beakadna a köpenyük, és ha a vadkan épp akkor támad rájuk, esélyük sem lenne elugrani előle. De azért maradt még egy trükk, amivel megpróbálhatták elejteni.

– Pernocatus, te maradj itt. Én a centurióval megkerülöm a bozótot, és megnézem, folytatódnak-e a nyomok a másik oldalon. Ha igen, kiáltunk. Akkor csapj olyan nagy zajt, amilyet csak tudsz. Fújd meg a kürtödet. Verd a bokrokat. Ha a vadkan futásnak ered, várni fogjuk.

A vadász kétkedve oldalra billentette a fejét, de bólintott.

– Ahogy a praefectus parancsolja.

Volt valami a hangjában, ami megütötte Cato fülét. Talán a rá nem jellemző túlzott alázat, és attól tartott, hogy megsértette a férfit a nyers paranccsal. Néha nehéz megfeledkezni arról, hogy katona vagyok, gondolta sajnálkozva.

– Induljunk – markolta meg a lándzsáját Macro. – Mielőtt összeszedi magát és továbbáll. – Ügetésre nógatta a lovát és elindult a bozót mentén. Cato visszaadta Pernocatusnak a lova kantárszárát, biccentett és a barátja után ugratott.

Ahogy arra számított, a rekettyés nem volt nagy, és egy keskeny, nyílt rés húzódott a távolabbi vége és a fenyves között. Könnyen megtalálták az ösvény kijáratát, ám a nyeregből kihajolva nem látott vérnyomokat.

– Még bent van.

A két római a sűrű aljnövényzetet fürkészte, hátha elárulja valami a vadkan ottlétét, de semmit sem láttak vagy hallottak. Cato megmarkolta a lándzsáját, Macro követte a példáját, és elhelyezkedtek az ösvény két oldalán.

– Készen állsz? – kérdezte Cato.

Macro bólintott.

– Pernocatus! – kiáltotta Cato. – Kezdheted!

A vadász kürtjének éles hangja belehasított a hideg levegőbe. A kürtszó felriasztott néhány madarat, rémülten rikoltozva emelkedtek a levegőbe és vad szárnycsapásokkal repültek a fenyves felé, ahol aztán eltűntek. A vadász megfújta még néhányszor a kürtjét, majd kiáltozott, és Cato hallotta az ágak és gallyak reccsenését, ahogy a bokrokat csapkodta. Nemsokára meghallották: a horkanást és a torokhangú visítást valahol köztük és Pernocatus között. Egy pillanattal később zörgés támadt a száraz aljnövényzetben, ahogy a vadkan feléjük csörtetett az ösvényen.

– Jön! – kiáltotta Macro izgalomtól tágra nyílt szemmel. Leeresztette a lándzsa széles vashegyét, és döfésre készen tartotta a fegyvert. Cato ugyanígy tett, a másik kezével szorosan markolva a kantárszárat és combjával megtámaszkodva a nyergen.

A vadkan kirontott a bozótból, mire a két római előrelendült. Hatalmas, gubancos szőrű fenevad volt, a gerince mentén sötétebb, felmeredő sörtével, egészen nagy fejéig. Az orra két oldalán fenyegető, görbe agyarak meredeztek. Macro volt a gyorsabb, előredőlt és beledöfte a lándzsáját a vadkan oldalába. Az állat szája fájdalmas visításra nyílt, aztán kipördült a lándzsahegy elől, egyenesen Macro lova felé, és nekiütközött a hátsó lábainak. Macro megingott a nyeregben, elejtette a lándzsát, ahogy a kápához kapott és megkapaszkodott, hogy le ne essen. A lova betántorodott a feldühödött vadkan és Cato közé, eltakarva a célpontot a praefectus elől.

– A francba! – sziszegte Cato összeszorított foggal. Erősen megrántotta a kantárszárat és próbálta kikerülni Macrót, hogy ő is lecsaphasson a vadkanra. Ám mielőtt megnyílt volna előtte az út, az állat sarkon fordult, visszarohant a bozótba, és egyenesen Pernocatus felé csörtetett az ösvényen. Cato azonnal felismerte, milyen veszély fenyegeti a vadászt, így gyorsan odafordult Macróhoz.

– Kapd fel a lándzsát, és gyere utánam!

A választ meg sem várva vágtára ösztökélte lovát a bozót mentén. A fülében hangosan lüktetett a vére. A vadászat mindig veszéllyel járt, különösen, ha olyan halálos prédával találkoztak, mint egy vadkan, és épp ezért csak a legvakmerőbbek szálltak szembe egy ilyen fenevaddal. Miközben bekanyarodott a tüskés bozótos szélén, meghallotta Pernocatus kiáltását.

– Itt van!

Cato a következő forduló után százlépésnyire megpillantotta a vadászt, aki tőrrel a kezében állt a vadkannal szemben. A ziháló, párafelhőket kifújó állat valahogy Pernocatus és a lova közé keveredett. Miközben Cato sebesebb vágtára ösztökélte a saját hátasát, a vadkan hócsomókat rúgva rárontott Pernocatusra. A vadász lova felágaskodott rémületében, aztán megfordult és elszaladt. Pernocatus behajlította a térdét, és az utolsó pillanatot kivárva félrevetette magát, miközben a mellette elrobogó vadkan felé vágott a tőrrel. A körülbelül öt láb hosszú, derékmagas állat a termete ellenére fürge volt, megtorpant, egy pillanat alatt megfordult, és készen állt az újabb rohamra.

Cato szorosan megmarkolta a lándzsáját, csakhogy a lova megbotlott vágta közben. Az ég és a havas táj megpördült körülötte, ahogy felbukott. A becsapódástól kiszorult a tüdejéből a levegő. Elengedte a lándzsát és arrébb gurult, nehogy a lova rázuhanjon.

Miközben levegő után kapkodva feltápászkodott, látta, hogy Pernocatus eldobta a tőrét, és valahogy megmarkolta a vadkan agyarait. Kétségbeesetten birkózva próbálta megakadályozni, hogy az állat felöklelje. A küzdelem azonban egyenlőtlen volt, és amikor a vadkan körbeperdült, hogy levesse magáról, a vadász tehetetlenül, rongybabaként vele fordult. Cato körülnézett a térdig érő hóban, de sehol sem látta a lándzsáját.

A fülét betöltötte Macro lovának rekedt zihálása, ahogy a centurio elvágtatott mellette és jobb karját döfésre emelve előredőlt a nyeregben. A vadkan megugrott és félrelökte maga elől Pernocatust. A vadász jó néhány lábnyit repült a levegőben, majd súlyos puffanással földet ért. A fenevad a fejét ide-oda forgatva megfordult, ismét meglátta az áldozatát, és agyarát leszegve rárontott a négykézláb menekülő Pernocatusra.

– Azt már nem, te rohadék! – harsogta Macro. A vadkan megtorpant a kiáltás és a szeme sarkából észlelt mozgás miatt, majd félig az új fenyegetés felé fordult, feltárva az oldalát. Macro kihajolt a nyeregből, megrántotta a kantárszárat, hogy elkerülje az ütközést, és az állat vállába döfte lándzsája széles hegyét. A döfés ereje ledöntötte a vadkant a lábáról, de magával rántotta a lándzsát is Macro kezéből, s ide-oda lengett az oldalán fekve vonagló, vércseppeket hullató állat fölött.

Macro átemelte a lábát a nyeregkápa fölött és leugrott a földre. Előreszökkent, két kézzel megmarkolta a lándzsát, és teljes súlyával ránehezedve a földhöz szögezte a kétségbeesetten visító vadkant. Pernocatus megtalálta a tőrét, és odaugrott, hogy elvágja az állat torkát. Cato is meglátta a saját lándzsáját a hóban, felkapta és odarohant, hogy segítsen a barátainak végezni a fenevaddal.

Vége volt, mire odaért. A vadkan lábai hevesen rándultak még egy utolsót, aztán ernyedten a földre ejtette a fejét. A sebeiből lüktetve dőlt a vér. Lassan a légzése is leállt, és mozdulatlanná dermedt a vériszamós hóban. Macro még egy pillanatig a lándzsára nehezedett, a talajhoz szegezve a tetemet. Pernocatis felállt és oldalra lépett, a tőréről vér csöpögött. Cato aggódva végigmérte őket, aztán megnyugodva látta, hogy egyikük sem sebesült meg. Mindhárman hevesen ziháltak.

Végül Macro is ellazította az izmait, és a lándzsát jobbra-balra mozgatva kihúzta a sebből.

– Rohadjak meg, ez közel volt – csóválta meg a fejét. Aztán vett egy nagy levegőt, és ideges megkönnyebbültséggel felnevetett. A társai ösztönösen csatlakoztak hozzá, aztán hátraléptek és szemügyre vették a zsákmányt.

– Jókora példány – állapította meg Cato. – Nem is láttam még ekkorát. – Szerencséd van, hogy megúsztad – pillantott a vadászra.

Pernocatus elgondolkodott, majd odalépett Macróhoz, és előrenyújtotta a kezét.

– Megmentetted az életem, centurio.

Megragadták egymás alkarját, és Macro felfújta az arcát.

– Csak szerencsém volt, barátom. Ha egy pillanattal később érek ide… – Elhúzta az ujját a torka előtt.

A vadász elfintorodott és a szemébe nézett, majd fejet hajtott.

– Az adósod vagyok az életemmel…

– A megfelelő időben, a megfelelő helyen, ez minden – vigyorgott Macro. – Bármelyikünkkel megeshetett volna.

Cato látta a vadász arcán átsuhanó fájdalmas kifejezést. Rájött, hogy több súlya volt a szavainak, mint Macro hitte. Pernocatus teljesen komolyan gondolta, hogy az adósa lett.

A trinovant lehajolt a vadkan fejéhez, belevágott az orra körüli bőrbe, és kimetszette az agyarakat. Amikor mind a kettő kiszabadult, odanyújtotta Macrónak.

– Ez a tied. A te zsákmányod. A te trófeád. – Amikor Macro tétovázott, megtörölte a tőrét a tetem oldalán, a hüvelyébe dugta a pengét, majd benyúlt a tunikájába, és előhúzott egy vastag bőrszíjat, amelyen már több agyar lógott. – Szerencsét hoz, centurio.

Cato elgondolkodott ezen. A vadász tényleg hajszál híján menekült meg a haláltól az előbb.

– Ah… köszönöm. – Macro diplomatikusan elmosolyodott, ami nem kis dolog volt a részéről. Kétségtelenül a kolónia rangidős magiszteri tisztsége is fejlesztette a személyiségének ezt az oldalát, gondolta Cato.

Miután az agyarak eltűntek Macro oldaltáskájában, a három férfi nekilátott a zsákmány feldarabolásának. A vadkan túl nagy volt ahhoz, hogy átvessék valamelyik ló hátán, ezért kezelhetőbb nagyságú darabokra kellett vágniuk. Szerencsére a vadász és a két katona jártas volt már ebben, így gyorsan haladtak. Macro vitte be a halálos döfést, ezért megkapta a két combot, Cato és Pernocatus pedig egy-egy lapockát. Miután rögzítették a húst a nyergeken, a lehetőségekhez mérten letisztították a kezükről a vért a hóban. Aztán fogták a lándzsáikat, és a lovakat száron vezetve, gyalog indultak vissza a kolóniára.

• • •

A tetem feldarabolása több mint egy óráig tartott, utána pedig lassan haladtak a hóban, így csak késő délután hágtak fel arra az alacsony dombra, amely alatt úgy másfél mérföldnyire Camulodunum állt, vékony füstfátyol alatt. Az épületek – átalakított katonai építmények, zsindelytetős civil házak, nádtetős kunyhók – a település közepe körül helyezkedtek el, ahol a templom, a színház és néhány más középület található. A szent negyed falai már álltak, akárcsak a lépcsősor és az udvar egy része. A helyükre kerültek a kerek oszloptalpak, a kőfaragók pedig elkészültek az üreges darabokkal, amelyeket majd a később megépítendő daruval terveztek a helyükre emelni.

– Látványos lesz a templom, amikor elkészül – jegyezte meg büszkén Macro. – Remélem, még megélem. – Rápillantott Pernocatusra, és elvigyorodott. – Te még fiatal vagy. Biztos látni fogod. Irigyellek.

– Irigyelsz? – értetlenkedett a vadász.

– Igen. Ki ne akarná látni, ahogy egy ilyen szép épület a táj fölé emelkedik? – folytatta Macro. – A római civilizáció és mérnöki tudomány mementójaként. Még akkor is állni fog, amikor a kunyhók és a házak már rég eltűntek.

Cato érezte, hogy a vadász feszengve hallgatja Macro szavait, és megértette az okát. A templom és a többi középület felépítésének a költségei nagyrészt a trinovantokra hárultak. Mérgező hagyaték, gondolta. A bennszülöttek gyűlölete a római uraik iránt teljesen nyilvánvaló volt, és az az évi rossz termés még fájóbbá tette az adóterheket. Ahogy az már az embereknél lenni szokott, a trinovantok többsége a hódítók jelenlegi vezetőjét – Macrót – okolta a nehézségekért, tekintet nélkül arra, hogy neki semmi köze nem volt a szenvedésükhöz. Pernocatus kétségkívül ugyanígy érzett, még ha próbált is úgy tenni, mintha élvezné a két római tiszt társaságát és örülne a kapott ezüstöknek. Most, hogy Macro megmentette az életét, újabb kötelezettség nehezedett rá. Cato próbált témát váltani.

– Éhes vagyok. Már szinte a számban érzem a sült hús ízét. – Rámosolygott a többiekre. – És amennyit hoztunk, a Saturnaliáig is kitart.

– Vagy tovább is! – vigyorgott Macro, miközben elindultak lefelé a dombon a kolónia irányába.

Keleten, a távolban, majdnem két mérföldre Camulodunum távolabbi határától, Cato észrevett egy kis csapatot közeledni az icenusok földjére vezető úton. Körülbelül húsz lovas lehetett, két, ló vontatta szekér, és leghátul néhány gyalogos alak. Túl sok egy kereskedőhöz, és túl kevés ahhoz, hogy bármiféle veszélyt jelentsen a kolóniára. Mindazonáltal feltámadt a kíváncsisága és megmutatta őket Macrónak.

– Talán egy különítmény. Van egy előretolt állás az icenusok földjének határán. Lehet, hogy utánpótlásért jöttek. Hamarosan megtudjuk. Ha elég sokáig maradnak, részt vehetnek az ünnepségen. Az istenek a megmondhatói, ránk fér valami, ami eltereli a figyelmünket ennek a provinciának a rohadt hidegéről.

Félúton a dombtető és a kolónia között egy leágazó ösvény vezetett néhány kunyhóhoz, ahol Pernocatus és rokonsága élt. A környező földek egykor az övék voltak, de egy nyugalmazott római tiszt, egy centurio úgy vélte, azok is a leszerelési jutalma részei, és elvette őket tőlük. Pernocatus és a rokonai továbbra is a földet művelték, azonban most csak a termés egy részét tarthatták meg, a többit a tulajdonos eladta a londiniumi gabonakereskedőknek. Részben emiatt volt kénytelen a vadász felajánlani a szolgálatait a római tiszteknek. Az így keresett pénzen vissza tudta vásárolni a gabona egy részét, hogy családja átvészelje a kemény telet.

Megálltak az elágazásnál. Cato elővette az erszényét és kiszámolta az összeget, amelyben megállapodtak. Pernocatus egy bólintással átvette a pénzt és belecsúsztatta a nyeregtáskájába.

– Még valami – mondta Cato, és leemelte a lapockát a lováról. – Ahogy Macro mondta, nekünk több mint elég, amink van. Tessék. Vedd el.

A trinovant habozott. A törzse többi harcosához hasonlóan büszke ember volt és nehezen fogadott el könyöradományt a rómaiaktól.

– Megérdemled – nógatta Cato. – Nélküled nem tudtuk volna felhajtani a vadat.

– Ahogy a praefectus óhajtja – felelte a vadász. Átvette a húst és felkötötte a nyergére, így mindkét oldalon lelógott egy-egy lapocka. Aztán briton módra a homlokához emelte két ujját, és a lovát maga mögött vezetve elindult a kunyhók felé.

– A Saturnalia után megint vadászunk! – kiáltott utána Cato. Pernocatus megemelte a lándzsáját válaszul, de nem nézett vissza.

– Tessék, ez a hála – füttyentett halkan Macro. – Miért adtad neki? Majdnem az egész részed.

– Maradt így is elég. Claudia és én nem fogunk éhezni. Ellentétben néhány helybélivel.

– Szóval, erről van szó – csóválta a fejét Macro. – Nem szánhatsz meg mindenkit, aki szembejön veled, kölyök.

– Nem szánalomról van szó. Hanem tiszteletről. Ez a föld egykor az ő népéé volt. Nemzedékeken át, ameddig csak vissza tudnak emlékezni.

– Most pedig Rómáé. A hódítás jogán. Azt hiszed, a trinovantok nem valaki mástól vették el valamikor régen? Azt hiszed, fordított helyzetben ő neked adta volna a zsákmányrészét?

– Lehet.

Macro elindult a lovával az úton.

– Néha tényleg nem értelek, Cato. Hány éve is vagy már katona? Tizenhét? Miattad van Rómának egy birodalma. Mi, katonák nyertük meg Rómának. Harcoltunk érte, a vérünket hullattuk érte, és most ideje, hogy élvezzük a zsákmányt.

– Ez igaz – felelte Cato a barátja után indulva. – Csakhogy nekem nem erről szól a dolog. Hanem azokról, akikkel együtt szolgálok. Az egész felnőtt életemben ők voltak a családom. Én értük harcolok.

– Tudom – bólintott Macro. – Értem, és igazad van… Ezért hiányzik. Elég boldog vagyok a sorsommal. Van jó asszonyom, jó otthonom, és a legmagasabb szék a kolónia szenátusában. De az istenekre mondom, hiányzik a sereg. Kár, hogy számomra már vége. Nincs több harc. Viszont legalább vadászhatok. Jupiter tökeire! Az a vadkan igazi szörnyeteg volt! Egy pillanatig azt hittem, mind a hárman ott maradunk.

Cato elmosolyodott. Örült, hogy Macro megtalálta a helyét Camulodunumban, ahol békében leélhette hátralévő életét Petronellával. Sok katona nem élte meg ezt. Ha nem az ellenség végzett velük, akkor a betegség vagy valami sebesülés. Macrót a makacs keménysége és a jó szerencséje vezérelte el eddig. Cato még nem szerelt le, így várható volt, hogy egy nap visszahívják a szolgálatba. Remélte, Fortuna ugyanolyan kegyes lesz, mint Macróval, hogy leszerelhet, aztán Claudiával az oldalán élhessen.

Akkorra Lucius felnőtt férfi lesz, és Cato kíváncsi volt, mit tartogat a jövő a fiának. Előtte több lehetőség áll nyitva, mint Cato előtt állt. Noha felküzdötte magát a római társadalom lovagi osztályába, egyszerű származása miatt valószínűleg ennél feljebb nem juthat. Lucius eleve magasabbról indul, és egy nap talán szenátor, sőt consul is lehet belőle. A gondolat jóleső izgalommal töltötte el: ilyen magasra jutni mindössze két nemzedék alatt! Ugyanakkor kicsit bosszantotta, hogy a saját képességeit és lehetőségeit ennyire korlátozza a származása. A legjobb, amire számíthatott, az volt, hogy Aegyptus császári praefectusa lesz. Az a provincia látta el gabonával Rómát, ezért mindig egy, közvetlenül a császár által kinevezett praefectus irányította, aki elég alacsony rangú volt, hogy ne fordulhasson a császár ellen. És közben végig kell néznie, hogy nála tehetségtelenebb alakok magasabb politikai és katonai kinevezéseket nyernek el pusztán azért, mert a születésük okán több lehetőség áll nyitva előttük arra, hogy hatalmat és vagyont szerezzenek, mint egy rabszolga fia előtt. Legalább Lucius olyan dolgokat is elérhet, amelyeket az apja nem, vigasztalta magát Cato.

Várakozásteli örömmel lépkedtek hazafelé. A kolónia kapuőre felemelt kézzel üdvözölte őket. Noha az erőd eredeti védműveiből szinte csak a kaputorony maradt meg, bizonyos szokásokat megtartottak. Az emberek a kapun keresztül jöttek-mentek, ahogy minden más római településen tették volna, amelyet árok és fal vesz körül.

– Jól sikerült a vadászat, centurio? – kiáltott oda az őr.

Macro félreállt, hogy látni lehessen a nyergére kötözött húst.

– Amilyen jól csak sikerülhetett, barátom. Sehol sincsenek akkora vadkanok, mint ezen a szigeten.

– Csak Sardinián, uram.

– Badarság.

– Igazat mond – helyeselt Cato. – A saját szememmel láttam. Igazi szörnyek.

– Bah! – legyintett Macro, miközben átment a kapun és belépett a kolónia területére. Cato összenézett az őrrel, aztán mindketten a szemüket forgatták.

Camulodunumra lassan leereszkedett az alkonyat, és a hideg levegőt betöltötte a készülő vacsorák illata, amelytől megkordult a két tiszt gyomra, miközben végigmentek a főutcán Macro házához, amely a település közepén állt. A ház közelében megpillantották a korábban az úton látott csapatot szemből közeledni. Most már látták, hogy lovas harcosok azok, nagy termetű férfiak vastag köpenyben, hosszú kelta karddal az oldalukon, pajzzsal a nyergükön. Mögöttük zörögtek a tömör kerekes, durva szekerek.

A lovascsapat élén egy nő lovagolt, smaragdzöld köpenyének csuklyáját az arcába húzva. Tekintélyt parancsoló alak volt, még az egész napos utazás után is egyenesen ült a nyeregben, pedig kíséretének néhány tagja már fáradtan előregörnyedt. Amikor odaért Macro házának a kapujához, elkiáltott egy kurta parancsot, mire a csapat megállt. Amint felbukkant a kapunál Macro istállófiúja, a nő folyékony latinsággal szólította meg.

– Fiú, szólj a magiszternek, hogy szállást kérünk éjszakára.

Macro megállt, és megvárta, hogy Cato felzárkózzon mellé.

– Hadészre, tudod, ki ez?

– Hogyne tudnám – bólintott Cato. – Boudica, az icenusok királynője.