AMTAK E-KÖNYVEK

ROMAIN ROLLAND

JEAN-CHRISTOPHE

REGÉNY

VI.
ANTOINETTE

FORDÍTOTTA
KARINTHY FRIGYES

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-58-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

ROMAIN ROLLAND

JEAN-CHRISTOPHE

REGÉNY

VI.
ANTOINETTE

FORDÍTOTTA
KARINTHY FRIGYES

Anyámnak.

A Jeannin-család egyike volt ama régi francia családoknak, melyek századok óta a vidéknek ugyanazon sarkában húzódtak meg, menten minden idegen keveredéstől. Minden társadalmi változás ellenére, több ilyen család van még Franciaországban, mintsem gondolnánk. Annak már igen nagy megrázkódtatásnak kell lenni, ami kitéphetné őket a földből: annyi szállal gyökereznek belé, maguk se tudják talán. Nem a hivatásuk tartja egy helyben őket - és nem is egészen érdekeik; ami pedig a történelmi hagyományokból táplálkozó érzelmi kapcsokat illeti, ezeknek csak az irodalomban, költészetben járatosak csekély számára volna jelentősége. Más, láthatatlan kötelék ez: ama homályos és hatalmas élményből sarjad, mely a legdurvább lélek és a legműveltebb értelem sorsában közös: hogy évszázadok óta egyek voltak ezzel a földdel, élték életét, beszívták lélegzetét, hallották szívének dobogását, mint két élőlény, egy ágyban alvók, kik felfogják egymás testének legparányibb borzongását, az elsuhanó órák, napok és évszakok millió árnyalatát, derűs napfényt és fátyolozott eget, az élettelen tárgyak hangját és csöndjét. S még hozzá nem is a legszebb, legdúsabb vidékek azok, melyek így betöltik a lelket - ott érzik magukat a legjobban, ahol a föld a legszegényebb, legegyszerűbb, legmeztelenebbül símul az emberhez, hogy fülébe súgja bensőségesen családias szavát.

Igy éltek, a maguk kis hazájában, Franciaország szívében Jeanninék. Nedves, lapos vidék; ódon, szendergő város, melynek unatkozó arcát mozdulatlan csatorna vize veri vissza, - körül egyhangú mezők, megmunkált földek és legelők, kis patakok, nagy erdők, egyhangú mezőség... Semmi várkastély, emlékmű, semmi, ami odavonz, de mégis minden visszatart. Ebben a tespedésben, ebben a sivárságban valami titkos erő erjed. Aki először ízleli meg, szenved tőle és föllázad ellene. De akit nemzedékeken át szorított magához, nem tud többé szabadulni - csontjának velejéig szívódik és a tárgyaknak ez a mozdulatlansága, az unalomnak és egyhangúságnak e mély összhangja, valami csodálatos báj erejével bűvöli el, melyről nem tud számot adni magának, melyért lelkesül, de melyet szeretnie kell és nem lehet elfelejtenie soha.

*

Jeanninék mindig itt éltek. Visszamenőleg a XVI-ik századig ki lehet mutatni a család nyomait, a városban és a környéken: természetesen, volt egy nagybácsi a családban, aki arra szentelte életét, hogy a jelentéktelen és munkás emberkék sorának családfáját összeállítsa. Munkások, bérlők, falusi iparosok, aztán papok és jegyzők voltak, kiknek végre sikerült a kerület székhelyén megvetni a lábukat, hol Jeannin Ágoston, a jelenlegi Jeannin atyja, folytatta üzletét igen ügyesen, mint bankár. Ügyes ember volt ez, ravasz és szívós, mint egy paraszt; tisztességes, de csak a túlzás határáig, derekasan dolgozott és emellett jól élt. Tíz mérföldnyi kerületben ismerték és becsülték szókimondását, jóindulatú csipkelődését, vagyonát. Zömök, jókötésű, erőteljes figura volt: széles, vörös, kicsit himlőhelyes arcában élénk kis szemek. Hajdan báltermek lovagja, ma is megérzik rajta a vidám fiatalság. Szerette a tréfát és a jó ételt: asztalnál kellett látni őt, fiával, Antoine-nal, aki felvette a versenyt vele, meg néhány egyivású barátjukkal: a békebíróval, a jegyzővel meg a pappal (az öreg Jeannin szívesen rágalmazta a papot, de ha jól rágott a pap, szívesen tartott vele ebben is), kipróbált, vidám fickókkal, Rabelais világából. A levegőben vastag tréfák csapkodtak ilyenkor, ököllel verték az asztalt, hörögtek a hahotától. A vidámságnak ez a féktelen kitörése magával ragadta a cselédeket, kint a konyhában és a szomszéd házak lakóit is.

Egy tikkasztó nyári napon aztán az öreg Ágoston tüdőgyulladást kapott: ingujjban szállt a pincébe, lehúzni a bort. Huszonnégy óra alatt átvitorlázott a másvilágba, amiben nem igen hitt: ellátva persze az Egyház minden szentségével, mint valódi, falusi volteriánushoz illik, ki az utolsó pillanatban aláveti magát mindennek, csakhogy az asszonyok békén hagyják és mert akkor már neki nagyon mindegy... Meg aztán, nem lehessen tudni...

Az ügyek vezetését Antoine vette át. Testes kis ember volt, kicsattanó, veres arcú, - borotvált áll és oldalszakáll, - gyorsan beszélt és hadarva. Élénk, kurta mozdulatai voltak és sokat lármázott. Hiányzott belőle az apa pénzügyi tehetsége, de jó szervező volt. Neki csak folytatni kellett, nyugodtan, a megkezdett vállalkozásokat, amik napról-napra terebélyesedtek, attól a puszta ténytől, hogy léteztek. Jó üzletember hírében állt, jóllehet sikereiben nem volt valami nagy érdeme; elég volt, ha rendben tartott mindent és alkalmazta a kész formulákat. Tudták róla, hogy feltétlenül tisztességes ember és megbecsülték ezt az érdemét. Nyájas hangja, kerek mozdulatai, családias, egyesek számára talán kissé nagyon is kedélyes, nagyon is »komámuram-os« modora népszerűvé tette a városban és a környék falvaiban. Vagyonát nem tékozolta, de volt szíve a szegényekhez, könnyen jött könny a szemébe - a nyomor látása őszintén meghatotta, annyira, hogy még azt is meghatotta, akit megsegített.

Mint a városka hű polgárához illik, a politika nagy szerepet játszott gondolataiban. Szenvedélyesen mérsékelt republikánus volt és türelmetlen szabadelvű: atyja képére gyúrva szélsőséges antiklerikális, amellett hazafi. Tagja volt a községi tanácsnak - de épúgy, mint kollegái, szívesen ugratta a papot, vagy a húsvéti szónokot, ki akkora lelkesedést tudott kiváltani a város hölgyeiből. S valóban nem szabad elfelejteni, hogy a francia kisvárosoknak ez az antiklerikálizmusa kisebb-nagyobb mértékben állandó tárgya a titkos családi perpatvaroknak, alattomos módja a néma és szívós küzdelemnek férj és feleség között - majd minden házasságban ott találjuk lappangó nyomát.

Jeannin Antoinenak irodalmi igényei is voltak. Vidéki neveltetésének megfelelően latin klasszikusokon nőtt fel - ezekből oldalakat tudott kívülről, valamint egy sereg mondást és verset La Fontaine-ből, Boileau-ból; utóbbinak főként Lutrin-je és Art Poétique-je maradt meg emlékezetében. Aztán Voltaire és a XVIII-ik század francia irodalmának néhány kisebb költője, kiknek hatása alatt maga is kiizzadt néhány rímecskét. Ismerősei körében nem ő volt az egyetlen, akinek ilyen szenvedélye volt: és tekintélyét ez csak öregbítette. Tréfás verseket idéztek tőle, kecskerímeket, akrosztikonokat, epigrammokat és dalokat: utóbbiak közt néhány eléggé sikamlósat, drasztikusan szellemeset, sőt olyanokat is, amik nem feledkeztek meg az emésztés rejtelmeiről - a Loire-menti múzsa tudvalevően szívesen szólaltatja meg trombitáját, Dante hírneves ördöge példájára:

»... Ed egli avea del cul fatto trombetta...«

Ez a tagbaszakadt kedélyes és mozgékony kis ember egészen másfajta nőt vett el feleségül: egy megyei tisztviselő leányát, Villiers Lucie-t. A de Villiers, vagy inkább Devilliers-család - mert nevük az idők folyamán kettéhasadt, mint a lejtőn leguruló kavics - apáról fiúra örökölte ezt a tisztséget, mint afféle régi rendi emberek, törvénytisztelők és kötelességtudók - társadalmi szokások és egyéni méltóságérzés rabjai, kiknek erőt ád a makulátlan becsület tudata holmi nyárspolgári árnyalattal lényükben. Az elmúlt században elszánt jansenisták voltak, amiből megmaradt bennük egyrészt a jezsuita szellemnek csöndes megvetése, másrészt némi dörmögő pesszimizmus, mogorvaság. Nem látták szépnek az életet és anélkül, hogy a nehézségek elsimítására gondoltak, inkább megtoldották volna ezeket a nehézségeket, hogy legyen miről panaszkodni. Lucieben is érezhető volt ezekből a vonásokból valami: és ez a valami elleneszegült a férj egyszerű optimizmusának. Fejjel magasabb volt az uránál, sovány és jó alakú, öltözködni is tudott, bár kissé idejemúlt eleganciával, amitől korosabbnak látszott, mint amennyi volt. Erkölcsi méltóság ömlött el rajta, szigorú volt másokkal szemben, nem tűrt meg semmi botlást, semmi tréfát - hidegnek és gőgösnek tartották. Nagyon vallásos volt és ez a hitvesek között végtelen vitákra adott alkalmat. Különben nagyon szerették egymást - veszekedéseik ellenére nem tudtak volna ellenni egymás nélkül. Egyik se volt gyakorlati természet, - a férj mint nem valami különös pszichológus, a szép szavak és jó tréfák világában élt, - az asszony meg üzleti ügyekben való teljes járatlansága révén semmiben sem ismerte ki magát s mivel közel se engedték a dolgok forrásához, nem is érdeklődött semmi iránt.

*

Két gyermekük volt: egy leány, Antoinette, öt évvel idősebb a fiúnál, Oliviernél.

Antoinette csinos kis barna nőcske, bájos, nyílt, francia arc, kerek és formás, élénk szemek, gömbölyű homlok, keskeny áll, egyenes orrocska, melyről egy régi francia arcképfestő azt mondja, kedvesen, hogy: »egyike azoknak a kecses és nemes orroknak, melyeknek valami észrevehetetlen kis játéka finom mozdulatokkal eleveníti meg az arcot, mikor beszél s még mikor hallgat is...« Vidámságát és ártatlanságát apjától örökölte.

Olivier törékeny szőke fiú volt: termetre alacsony, mint az apja, de természetre merőben másféle. Egészségét meglehetősen aláásták a folytonos gyermekbetegségek - és annak ellenére, hogy mindenki kényeztette a házban, testi gyöngesége csöndes, csaknem búskedélyű gyermekké tette. Álmodozó volt, félt a haláltól, rosszul lévén felszerelve az életre. Egyedül szeretett lenni, vadságból és hajlamánál fogva - kerülte más gyermekek társaságát, rosszul érezte magát köztük: nem szerette játékaikat, verekedéseiket, - durvaságuk elrémítette. Hagyta, hogy megverjék, nem gyávaságból, inkább szelídségből - félt a védekezéstől, hogy fájdalmat kell okoznia s ha atyja társadalmi helyzete nem védi meg, biztosan vértanú szerepet játszik közöttük. Gyengéd volt és betegesen érzékeny. Egy szótól, a rokonszenv egy mozdulatától, egy szemrehányástól könnyekben tört ki. Antoinette, mint életerős, egészséges kislány, szívesen csúfolta őt: kis pataknak nevezte.

A két gyerek nagyon szerette egymást, de sokkal különbözőbbek voltak, semhogy együtt játszhattak volna. Mindegyik a maga kedvtelése után járt. Antoinette egyre csinosabb lett, ahogy nőtt - mondták neki és ő tudta -, örült ennek és máris regényeket szőtt magában. Oliviert, mint afféle vézna, és szomorú gyereket, állandóan megsértette a külvilággal való minden érintkezés - száműzte magát furcsa kis lelkébe, meséket gondolt el. Nőiesen vágyott rá, hogy szeressen és szeressék. Magában élve, elkülönülten a korabeliektől, képzelt barátokat alkotott magának. Egyiket Jeannak hívták, másikat Etiennenek, harmadikat Françoisnak, ezeknek a társaságában élt. Környezetét idegennek érezte. Keveset aludt és folyton álmodozott. Reggel, mikor kizavarták az ágyból, magáról megfeledkezve üldögélt az ágy szélén, meztelen lábacskáit lógatva; megesett, hogy mindkét harisnyáját egyik lábára húzta fel. Két kezét a mosdótálban felejtette és tanulás közben az asztalnál elrévedezett. Órákon át ült így, aztán riadtan tért magához, látván, hogy nem tanulta meg a leckét. Ebédnél összerázkódott, ha rászóltak - perccel utóbb válaszolt a kérdésre, mondat közepén elfelejtette, mit akart mondani. Egészen belekábult gondolatainak csöndes zsongásába, az egyhangú, lassan folydogáló vidéki napok érzésébe - elringatták őt a félig üres, csak részben lakott nagy ház, a pincék és a nagy magtárak, a rejtelmesen elzárt szobák, leeresztett zsaluk, huzatos bútorok, homályos tükrök, ernyős gyertyatartók, régi családi arcképek, émelyítő mosolyukkal, hősi és durva erényekről szóló metszetek, ilyenek, mint: »Alkibiádesz és Szokrátesz a kéjnőnél«, »Antiochus és Stratonice«, »Epaminondas«, »Belizár, a koldus«... Szemben kovácsműhely zengett, kalapácsok bicegő tánca az üllőn, a fujtató nehéz lihegése, s átszállt az izzó vas illata. A folyóparton guggoló mosónők sulykoltak - a szomszéd házában mészárosbárd puffogott. Lópatkó dobbant az utcán, szivattyú csikorgott a csatorna fölött, a forgóhíd elmozdult. Majd vontatóhajók jöttek lassan, hosszú kötélen, gerendákkal megrakodva. A kertben, a rácsos kis udvaron, mely a csatornára ereszkedett, gerániumok és petúniák és virágzó babérfák nyíltak. A szomszéd téren néha vásár volt, szennyes, kék zubbonyban jöttek a parasztok, és disznók röfögtek... Vasárnap a templomban hamisan énekelt a kántor, az öreg plébános elaludt mise közben. Családi séta a pályaudvar sétányán, szertartásos köszöngetés a többi boldogtalan felé, ki szintén kötelességének tartja ezt a társas sétát, - míg végre kiérnek a napos mezőkre, melyek fölött láthatatlanul lebeg a pacsirta, vagy a halottan tükröző csatornához, melynek két oldalán borzongva sorakoznak a fák... Aztán nagy, vidéki ebédek, végeláthatatlan eszemiszom, ahol kéjelgő szakértelemmel beszélnek az ételről, mert vidéken nagy becsülete van az ínyencségnek, több mint foglalkozás: művészet. És ügyekről is volt szó ilyenkor és volt nagy anekdotázás - hébe-hóba betegségek megtárgyalása végtelen sok részletkérdéssel... És a kis fiú, egy sarokban ülve, annyi neszt sem okozott ilyenkor, mint egy kis egér. Ott gubbasztott, nem evett, csupa fül volt. Semmi nem kerülte el figyelmét: amit rosszul hallott, megtoldotta a képzeletével. Megvolt az a sajátságos képessége, régi családok és régi fajták gyermekeinél tapasztalható, melyeknek idegeiben a múlt századok nyoma erősen érezhető, hogy kitaláljon olyan gondolatokat, amiket nem élt át és amiket alig értett. - Aztán itt volt a konyha a maga véres és csöpögő titkaival... az öreg cseléd, rémmesék és bolondos történetek tudósa... És jött az este, denevérek csapkodtak s förtelmes élőlényei a sötétségnek, melyek a vén ház odvaiban bujkáltak, előkerültek: hízott patkányok, óriás pókok. Aztán ima az ágy előtt, nem értve felét se a szavaknak - a szomszéd kórházból szaggatott harangszó - aztán az ágy, az álmok szigete...

Az év legszebb napjai azok voltak, amiket a család birtokán töltöttek, néhány mérföldnyire a várostól, ősszel és tavasszal. Itt szabadjára álmodozhatott, nem látott embert maga körül! Mint kispolgári családoknál szokás, a két gyereket távol tartották a néptől - a szolgálóktól és parasztoktól, kiktől kicsit féltek, kicsit undorodtak. Anyjuktól örökölt arisztokratikus - lényegben nagyon is polgári - gőggel nézték le a kezükkel dolgozókat. Olivier napjának nagyrészét egy kőrisfa ágai közt töltötte, csodálatos történeteket olvasott: a gyönyörű mithológiát, az Ezeregy éjszakát vagy útleírásokat. Jól ismerte azt a sóvárgást, távoli országok felé, az »óceánok álmát«, mely a kis vidéki francia városok fiúgyermekeinél gyakori. Sövény takarta el a házat és azt hihette, hogy valahol messze van. De azért jó volt, hogy mégis közel van - nem szeretett egyedül messzire elcsatangolni. Úgy érezte, elvész a természetben. Körülötte hullámzottak a fák. A lombokon keresztül láthatta a sárguló szőlőt, nagy mezőket, elszórtan legelő tehenekkel, melyeknek vontatott, panaszos bőgése betöltötte a falu szunnyadó csöndjét. Rikító hangon felelgettek egymásnak a kakasok; a cséplőgépek egyenetlen üteme idáig verődött. A dolgoknak ebben a csöndjében miriád lény lázas élete hömpölygött. Olivier nyugtalanul figyelte a hangyák örökké sürgő-forgó hadoszlopát - a zsákmánnyal megrakott méheket, melyek úgy zúgnak, mint az orgonasípok, a pompás és ostoba darazsakat, melyek nem tudják, mit akarnak - egész világát a megriasztott állatoknak, felbuzdulva és mintegy áthatva holmi idegen vágytól, hogy eljussanak valahova... Hová? Nem tudják. Mindegy. Oliviert borzongás fogta el e vak és ellenséges mindenség közepette. Remegett, mint a nyulacska, ha fenyőtoboz esett le előtte vagy száraz ág reccsent meg a szomszédban... Megnyugodott, hallván a kert másik végében megcsörrenni a hinta gyűrűit, melyeken Antoinette hintázott, szenvedéllyel hajtva egyre magasabbra magát.

Antoinette is álmodozott, de a maga módja szerint. Egész napját a kertben töltötte, torkoskodva, nevetve, kíváncsian, szőlőt szemezve a venyigéről, mint a rigó, barackot tépve titokban, - vagy szilvafára mászott, vagy elmenőben alattomosan megütötte a fát, hogy az aranysárga ringló, mely úgy olvadt szét a szájában, mint illatos méz, lepotyogjon. Vagy virágot szedett, tilosban - gyorsan letépett egy rózsát, amit reggel óta kiszemelt magának és elmenekült vele a kertvégi lugasba. Ott kéjelegve dugta be orrocskáját a rózsa részegítő kelyhébe, csókolta, rágta és szívta a virágot - majd elrejtette zsákmányát, nyakába tette, torkához, két kicsi kebléhez szorította, kíváncsian kukkantva le, hogy duzzadoznak a kinyílt ingvállban... Az is különös, tilos kéj volt: levetni cipőt, harisnyát - mezítláb szaladgálni a sétány hűvös, apró kavicsain, a pázsit nedves fűvén, az árnyékban hidegedő vagy naptól tüzes köveken, csörgedező erdei patakokban, hogy lábával, térdeivel csókolja a vizet, a földet, a fényt. A lombos cser árnyékában kezét a nap felé tartotta, hogy átigya a fény - s ajkait gépiesen csúsztatta végig gyöngéd és kövérke karjának selymes szövetén. Falevélből koronát, nyakláncot és ruhát csinált magának - kék nyárfa, tölgy- és cserlevél - gesztenyevirág és galagonyaág: olyan volt, mint valami barbár királykisasszony. És magában táncolt a szökőkút körül, kitárt karokkal forgott, forgott, míg elszédült: ekkor a fűbe vetette magát, elrejtve arcát és sikongott, kacagott, percekig, ellenállhatatlanul, maga se tudta, miért.

Igy folyt a két gyerek napja egymás mellett, anélkül, hogy egymással törődtek volna - ha csak Antoniettenek nem támadt kedve ingerkedni a fiúval - fenyőtűlevélből letépni egy marokkal és teleszórni vele az arcát, rázni az ágat, amin ül, fenyegetőzve, hogy letöri - rávetni magát hirtelen, óvatlanul és fülébe kiáltani:

- Hú! Hú!

Néha kitört rajta az ugratási téboly. Otthagyatta a fiúval kényelmes helyét, azzal, hogy az anyja hívja. Mikor keservesen leszállt a faágról, ő pattant a helyébe és nem akart elmozdulni. Olivier nyafogott, fenyegette, hogy beárulja. De nem kellett attól tartani, hogy ott marad - Antoinette nem tudott két percet békésen eltölteni. Mikor már vérig bosszantotta Oliviert és kedvére felingerelte, úgyhogy a fiú síráshoz volt közel, hirtelen leugrott a fáról, rávetette magát, nevetve megrázta, »kis hörcsög«-nek nevezte, földhözvágta és kitépett fűcsomót dugott az orra alá. A fiú birkózott, de nem bírta erővel. Akkor hát nem mozdult többet, feküdt a hátán, mint a cserebogár, sovány kezeit leszorította Antoinette izmos kis csuklója; siralmas és megadó arcot vágott. Mikor Antoinette így legyőzve és megtörve látta, kacagásba tört ki, hirtelen magához ölelte és elengedte, - de előbb, búcsúzóra, még egy marék füvet gyömöszölt a szájába, amitől Olivier a legjobban félt, mert mindentől útálkozott, köpködött; törülgette a száját, méltatlankodva tiltakozott, míg a leány nevetve messze futott már.