AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

Úri muri

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

Úri muri

1.

A Sárga rózsában csak Borbíró ült egyedül.

Ült a spriccere mellett, s nézett a levegőbe. Úgy el tudott ülni hétszámra, hogy egyet se szólott, a világon semmire kíváncsi nem volt, csak ült s nézett. Nézte, hogy a légy hogy mászik a falon, utána nézett, míg el nem repült, akkor megint jött egy másik légy, akkor meg azt nézte, osztán az is elrepült egyszer.

Akkor rámeredt a falon függő naptárra, s azt nézte: Június. Később a számot nézte: 7. Nézte, de nem gondolt hozzá semmit. Azt úgyis tudta, hogy péntek van, s azt is, hogy a Millénnium nagy esztendeje.

Hirtelen fölneszelt, Zoltánt látta meg az utcán, Szakhmáry Zoltánt.

- Hé, Zóltán, Zóltán! - kezdett el kiabálni - Zóltán, Zóltán!

Zoltán odanézett, erre ő visszaült a helyére, s nem nézett többet a legyekre, olyan egyenesre ült, mint a komondor, mikor várja a gazdáját a pincéből. Ellenben észrevette, hogy a vendéglő előtt egy csoport parasztember ácsorog. Biztosan a mérnököt várják a vízszabályozási munkák miatt.

Zoltán megjelent az ajtóban.

- Gyere mán Zóltánkám, az isten áldjon meg, igyál meg egy pohár sert. Meghalsz szomjan ebbe a melegbe.

Szakhmáry Zoltán nem is mosolygott, természetesnek vette ezt a jóságot, amely oly méltó volt e régi templomhoz. A könnyű vinkók és fanyar csigerek áldozati helyéhez. A százéves nagy épület elborulva, elbarnulva áll az alföldi izzó napsütésben, a ráboruló széles porkupola alatt, s minden zuga és minden téglája élő tanúja a magára maradt magyar temperamentum vergődő és verekedő tombolásának.

A korcsma volt ez. Ahol az emberek mindig megtalálták, már akik keresték, a vigasztalást, a barátságot és a feledést.

Zoltán intett a pincérnek, s az szaladt a sörért.

- Nem is tudtam, hogy idebe vagy, azt hittem, odaki vagy.

- Bejöttem.

- Azír, mer nem vótál idebe.

Zoltán kinézett:

- Micsoda bagázs ez?

A parasztok felé intett.

- Má néztem az előbb őket. Kubikusok vagy effélék. Biztosan a mérnököt várják. Alighanem fel akarják vállalni a medencét.

Zoltán egy hajtásra kiitta a sört, s még egy pohárral koccantott.

A falak hűvösek voltak. Rideg magas stukatúros mennyezet, de a falak vastagok voltak, és nem eresztették át a napsugarat. Nappal bizony elég rideg s elég barátságtalan hely, a nagyon piszkos fehér abroszaival s a monotonul festett fal zsírfoltos kopottságával. Nem volt ez magyar szoba, éppúgy állhatott volna Varsóban vagy Tirolban vagy Belgrádban, de szoba volt, asztalok voltak benne, kemény faszékek. Le lehetett ülni, és itt sört lehetett inni, vagy borocskát, s mindenesetre diskurálni. Azt nagyon lehetett és magyarul.

- Nagyon meg van dűlve az a te búzád, nagyon kövér - mondta Borbíró.

Zoltán gondolkozott.

- Nem lesz annak semmi baja.

- Nono, nono - mentegetőzött Borbíró -, persze hogy nem lesz, inkább nagyon is egy nagyon szép búza, ami ritkaság. Azér dűlt meg is benne itt-ott, mer hát nagyon is kövér. Inkább az, hogy az idén nagyon sok az üszög, hogy ilyen idő van.

- Nincs is sok eső.

- Nono, eső ippen olyan sok nincs, de az bolond egy csúnya szerzet az az üszögféle, megszaporodik az esőbe is, meg száraz időbe is.

- Csávázni kell.

- Á, az csak olyan szenteltvíz, nem hiszek én abba.

- Nálam nincs üszög.

- Majd lesz, majd lesz Zóltánkám, fene piszok féreg a, az ember azt hiszi hogy nincs, oszt a végin moshatja a búzát, mégis lila lesz a kenyere. Ismerem én mán ezt a gyalázatos mestersíget.

Kinézett a piac felé, ahol ebben a percben rettentő nagy porfelleg futott keresztül.

- Kunsági eső - mondta Zoltán, s cigarettára gyújtott.

De Borbirónak felragyogott az arca, s elkezdett kiabálni:

- Csu-li! Csu-li!

Csörgheő Csuli ment keresztül a piacon, s visszafordult.

Borbíró fél kézzel nagyon integetett neki, s Csuli csakugyan nem állott ellent a hívásnak, abbahagyta az útját, s megfordult, hasasan, de peckesen jött errefelé.

Most megint nyugodtak voltak, nem kellett tovább beszélni, hogy megint vártak. Ültek s hallgattak. Borbiró megint egy légy után nézett. Nézte, hogy az a kis légymadár az asztalon szerelmi párbajt kezdett. Milyen hamar végeznek, csóválta a fejét, s egyik elrepül erre, a másik arra vajon megismerik ezek még egyszer egymást a közt a sok légy közt.

Zoltán észrevette, mit néz, s ő is odapillantott.

- Így kék ezt csinálni - mondta csöndesen - az embernek is. Nem volna annyi fájdalom...

- Fájdalom! - mondta Borbíró. - Fene fájdalmaskodik ilyen miatt; én ugyan nem sok teketóriát csinálok az egészbül. Kazal alatt vagy boglya mellett, nekem nagyon mindegy.

Zoltán kicsit mosolygott.

- Bolond vagy komám, de hát születési hiba, igaz-e?

- Mit trafikál ez a Csuli a parasztokkal. Ennek mindent tudni kell, az öregnek.

Odanéztek, Csuli kivallatta az embereket, s jött.

Úgy állott ott kövéren, kereken, piros arccal, gömbölyű fején kis gömbölyű vadászkalappal. Komolyan és úri méltósággal. A parasztok, sovány, csontos fekete emberek előrehajolva, kíváncsian néztek rá. Úgy állottak ott, mint az ellenségek, akik egyelőre békességet kötöttek. A falusiak oly idegenek s falusiak voltak, és Csörgheő Csuli olyan úr, városi és idevaló.

- Mindent jó tudni - mondta Zoltán -, de az ember mindent későn tud meg. Ezt is most hallom, hogy a Dókára viszik a vasutat.

- Herczog?

- Igen. Pedig ha odaviszik, se a városnak nem ér semmit, se a tanyáknak.

- Majd a főjegyző.

- A polgármesternek kell itt a sarkára állni.

- Puha.

Most bejött Csörgheő, felfújtan, vörösen, kövéren, szuszogva, olyan hegyes hasa volt, mint egy debreceni cívisnek. Levette fejéről a kis zsíros zöld kalapot, s megdörzsölte puszta tenyerével deres fejét, kurtára gépelt sűrű haját.

- Mit akarnak itt ezek? - kérdezte Borbíró.

Csuli kinézett a kubikosokra.

- Pízt akarnak, pízt... No mi lesz azzal a sörrel, miltóságos úr, megazisten! - röffent rá a pincérre, aki nem látta őt bejönni, de most azonnal fordult, s futott a krigli sörért.

Ahogy most együvé ültek hárman, olyanok voltak, mint a három grácia. Mindnyájan vastagok, vérrel s egészséggel tele. Olyan emberek, akik tudják, hogy miért élnek. Látszott rajtuk, hogy mindegyiküknek megvan a kétszázötven, háromszáz holdja, s megvan az életük, megvan a koruk, mert férfikorban vannak mind a hárman. Zoltán a legfiatalabb köztük, de azért mégis ő a legelső, mert pontosan tudja mindenki, hogy háromszáznegyvenhét hold saját földje van, s azonfelül most két éve nagy bérletbe is vágott. No meg azonfelül nemcsak a föld számít, hanem maga az ember is.

A vízszabályozási mérnök jött be most. Micisapkát viselt és acélcvikkert. De ő is jó húsosformájú ember volt, sőt kicsit hájfejű, furcsa, hogy városban is teremnek ilyen jó alakok azon a vékony koszton.

- Mi lesz a medencével, mérnök úr? - kérdezte Csörgheő Csuli, s odanyújtotta neki a kezét. Nem is eresztette ki a markából a mérnök puha kezét, s az nem is tudott menekülni, mert a Csuli keze feketevörös volt, szőrös, s minden szőr tövén egy-egy fényes izzadságcsöpp volt, de a tenyere száraz.

- Tízezer köbmétert kell kiemelni - mondta a mérnök.

Csuli eleresztette, s azt mondta:

- Mit fizet köbméteréért.

A mérnök nevetett s megigazította a cvikkerét.

- A mán alku dóga.

- Hát alkuggyunk.

- Mér, Csörgheő úr is vállalná?

- Mér ne?

Az urak összenéztek, ugyan milyen huncutságban fő a feje ennek a Csulinak.

- Ha én elvállalom - mondta pohogva Csuli -, akkor legalább biztos lehet, hogy meg is lesz.

- A sszent - mondta Borbíró.

- Nehéz munka az, kérem, - mondta a mérnök -, tízezer köbméter földet kiemelni, kifuvarozni.

- No mán azt nem vállalom, hogy ássam, de a fuvart igen.

- Azt nem is lehet, ahhoz szakmunkás kell, a csongrádi kubikusok.

- No, ki a szóval, mit fizet köbméteréért? Szekerem, lovam, van, ha nem elég, lesz, erő van...

- Egy forintot - mondta ugratva Borbíró.

A mérnök nevetett.

- Távol vagyunk.

Csörgheő kiitta a sörét.

Szembe nézett a mérnökkel. Erős és harapós szemmel. És itt most nem volt kocsma, nem volt mulatság, itt most egyszerre harctér volt, ahol valaki bajonettet szegez váratlan támadásban.

- Hát, mérnök úr, ne alkudozzunk. Harmincöt krajcárért vállalom.

- Drága - mondta tűnődve a mérnök, és elfordította a szemét, mint aki védekezik, mint aki nem akarja, hogy a szembogarán át belecsáklyázzon a másik a gyönge akaratába.

- Nem drága.

- Drága, mert a Tisza-szabályozásnál sehol huszonhat krajcárnál többet nem fizetünk.

- Ja, az a Tiszán van, barátom. És mondok valamit. A medence körül mind az én földjeim vannak, én pedig így a markomba tartom a vállalatot, mert én egy véka fődet nem engedek a partomra vetni; ha pedig azt el kell hordani, túlra, akkor azt magának negyven krajcárért se vállalják.

- Először is erre törvény van kérem, kisajátítási törvény.

- Ugyan kérem, az öcsém a főkapitány, a bátyám a polgármester.

Az urak felnevettek, mert ebből egy szó sem volt igaz.

- És aztán - folytatta a cvikkerje felett átnézve a mérnök - mért ne engedné Csörgheő úr, azok a földek ott csupa szikterület, mind terméketlen. De ha megterítteti a jó földdel, csak hasznára lesz.

- Két centiméter... Ha én be akarnám teríttetni a földemet, tízezer köbméter két centire se terítené be.

A mérnök magyarázni kezdett, hogy felfogása helytelen, csak a szikes területeket kell beteríteni... De Csörgheő ingerülten intett.

- Alkuszunk vagy nem alkuszunk? Én se kérek többet, mint más. És én jobban megfelelek a munkának, az csak elhihető.

A mérnök hallgatott, aztán:

- Huszonöt krajcár van előirányozva - mondta.

- Hogy én adjak huszonöt krajcárt magának? Négy kis pohár sör s egy krajcár borravaló a pincérnek. Gilt.

- Nem - nevetett a mérnök -, huszonöt krajcár fuvarköbméter.

- Nem jövök ki, mert nézze, mérnök úr, tudja maga mi a széna ára?...

És most kezdődött egy alku, amely olyan volt, mint minden alkudozás szokott lenni. Mind a két fél áldozati báránynak tüntette fel magát. A mérnök hangsúlyozta, hogy ő csak egy egyszerű hivatalnok, aki nem keres az üzleten, aki csak végrehajtja, amit a Társulat igazgatósága engedélyez. Csuli viszont a széna árát, a ló árát jajgatta, hogy tönkre megy a ló ebben a munkában, s nincs takarmány a nagy szárazságban, a kocsisok viszont lopnak, az emberek csalók, rablók, le fogják pusztítani a gyümölcsöt, a dinnyét, lelegeltetik a vetést, legázolják a mákot. Szánalom volt hallgatni az egyiptomi csapások sorozatát, amit ő idéz a fejére. S egyre tanúknak hívta Zoltánt és Borbírót. Végre megegyeztek huszonnyolc krajcárban, írást is csináltak, s fel is vett száz forint előleget.

A mérnök elment, vaklálva a cvikkere mögött, s fogalma sem volt róla, hogy azok a parasztok, akik kint ácsorogtak, őt várták, a kopoltyúsi talyigások.

Ellenben Csörgheő kiizent nekik, hogy jöjjenek be.

A kopoltyúsiak úgy jöttek elébük, mintha az úr asztalához járulnának.

Csuli úgy nézett rájuk, mint egy vizsgálóbíró.

- No barátom, hát mernek vállalkozni a föld kifuvarozására?

- Azért vagyunk itt tekintetes uram, ha munka lesz.

- Munka van; az van; tízezer kocsit kell széjjelhordani... De vannak-e jó lovaik, talyiga, minden.

- A vóna, csak munka lenne - vonta vállát a bandavezér, aki nemigen akart idegen és illetéktelen urakkal tárgyalni -, de most jövünk a helyszínről - nincs kint a mérnök úr.

- No, az már nem tartozik a mérnök úrra. Az mán az enyim. Mert hát megvettem tőle a fődet, tudják-e, osztán el kell teríteni az én szikes kopolyáimon. Érti?

- Igen - mondta a kopoltyúsi.

- Hát az én szikes földjeim ott vannak a Berettyó-parton, mind az enyém, ott kell azt lerakni, ahogy megmutatom. Hát mit kérnek érte?

Most osztán kezdődött egy még nagyobb alkudás, mert most a parasztok kezdtek cigánykodni, mint az előbb Csuli. Hja, azt nem lehet, mert hol vannak azok a földek, mennyi munka az; meg hol hálnak, meg hol laknak, mennyi ló megy tönkre, széna nincs, abrak, istálló... S ezt abban a reményben, hogy nem is kell nekik széna, ott a legelő, se istálló, ott az ég és a fűzfák...

- Kapnak köbméterenként húsz krajcárt.

- Még harmincér se, tekintetes uram.

- Mit akarnak; arany dolguk lesz; ott a tanya a helyszínén, beköthetnek, belakhatnak. Ott a széna, ott a szalma, ócsón adom kendteknek...

S folyt a cigánykodás. Nem is lett volna vége, ha Borbírónak a szeme meg nem akad az utcán egy csoport, ácsorogva közeledő emberen.

- Hagyd őket - mondta Csuknak -, hagyd el őket. Nem akarnak ezek dolgozni. Jönnek mán a csugariak.

Mindnyájan kinéztek az ablakon.

A kopoltyúsi bandavezér vad dühbe jött.

- Tekintetes úr! huszonnyóc! - mondta fulladtan.

- Huszonöt.

- Ne tegyen ilyet velünk, feleségünk, gyerekünk tönkremegy bele.

- Huszonöt.

- Legyen istene, uram, ne vonja el.

- Huszonöt.

- Meg kell gebedni ebbe a mai világba. Jégkár volt, tűzkár volt, azér muszáj nekünk ilyen munkát vállalni.

- Hát én nem kívánom kárukat, jóemberek, majd meglátom, mit szólnak a csugariak, ha velük nem tudok megegyezni, akkor maguké elsősorba.

- Nem lehet, uram. Nem lehet.

És elfordultak, hogy elmennek.

- No isten neki, megadom a huszonhatot - mondta Csali.

- Huszonhetet.

Csuli elfordult, mint akivel nem lehet beszélni. A bandavezér összenézett társaival, s előrelépett. Megvolt az alku.

- Nahát, ez aztán mese - mondta Borbíró fejét csóválva, mikor magukban maradtak. - Két pízt keres azon, hogy a sziket megterítik azzal a drága jó főddel, ötven pízir nem tudnám megcsináltatni. Hogy milyen szerencséje van ennek a vén Csulinak - s ököllel megkopogtatta a Csuli kerek fejét.

Csuli kétfelé törülte kurta bajuszát, s mosolygott.

- De már erre áldomást kell inni - mondta Borbiró -, de olyat, hogy a kiskutyák is megemlegessék.

- Gilt.

- Zóltánkám, láttad ezt, hogy ennek milyen kutya szerencséje van, ennek a vén gazembernek.

Zoltán csöndesen mosolyogva ült, kissé merev volt a mosolya, mert a szájából vette ki a dolgot Csörgheő, de ő ennek csak egy századrészéig jutott el tervben s ötletben: ő a kopoltyúsi talyigásoktól akarta venni a földet, hogy hordják az ő földjére. Már az is nagy érték lett volna, ha jó földet hordathat a szikes területekre, épp azt számítgatta magában, hogy megérné, ha pénze volna, a föld teljes értékét is... Most már nem lehet többet segíteni rajta, ez a vén gazember csakugyan zseniálisan kibabrált velük. De viszont valami szilaj tűz kezdett benne felgyulladni. Annyi baja s annyi keserűsége van, kezdi nem bírni, nem bírni! Mit akarnak már vele az égbeliek, hogy ennyit raknak rá... Nincs pénze, nem is tudja kifizetni a rigolírozást, most is azért jött be, hogy elmegy a zsidóhoz pénzért, mindennap a nyakán vannak a parasztok. Már búzájára, borára, kukoricára annyi előleget vett el, amit lehet, már nagyon fojtogatja a kötél, s ilyenkor nincs más orvosság, kirobbanni...

- Rajtam nem múlik - mondta fulladtan.

- De még a lesz az egy hasznom - mondta Csuli kissé öntelten -, hogy a tanyába fog lakni a társaság. Negyven lú. Mindet megetetem velek azt a jó csátés színámat, akit semmiféle állat nem eszik.

- Osztán neked hagyja a ganét is, igaz-e - mondta Borbíró.

Zoltán fütyörészett, hogy idegességét csillapítsa. Ezt mind neki kellett volna megcsinálni, most mindenki csudálná érte, Csulit csak kiröhögik az agyafúrtságáért... Eh, mit, úgyis nagyon szakad minden kötél, dűljön össze az egész... Az asszonydolgokat is ilyen egyszerűen tudja elintézni más... Csak nála komplikálódik minden, mint a fene.

- Neked kén a dókai vasutat is nyélbe ütni - mondta Csulinak.

- Az nem érdek.

- Hogyne vóna érdek. Hol van nekünk a dókai állomás? Semmi hasznunk nem lesz belőle.

- Majd a főjegyző.

- A polgármesternek kell itt a sarkára állani.

Csuli hallgatott. Akkor azt mondta:

- Puha az ahhoz.

- Neked kén polgármesternek lenni, Csuli - szólt csöndesen Zoltán -, te kispekulálnád... De ezt meg is ünnepeljük. Háromezer forintot keresel itt egy ültő helyedbe, komám.

- Hun keresek én háromezret! Két pízt keresek. Mennyi az tízezer köbméternél!

- Asse kutya, kétszáz pengő.

- Kétszáz?... Ennyi az egész?... Hű de becsaptak!... Kétszáz pengő lett az egészbül, megazisten.

- Kétszázat szántál borkontóra, igaz-e?

- No annyit nem.

- Jól van, rendbe van, hé Málinka úr, híjjátok csak a tulajdonost - ötven pengőt fizet be Csörgheő úr borkontóra.

- Elszámítottam magamat, nagyon könnyen megadta a mérnök a huszonnyolcat, nem lett volna szabad harmincon alul vállalni. Ezeket is túlfizettem, egész beteg vagyok bele, no... Megazisten...

2.

Ebben a percben nyílt az ajtó, s bejött rajta egy magas, egyenes úriember, s leült a sarokban levő asztal mellé.

Ránéztek. Jóvágású volt. Rövid térdnadrág volt rajta, s vadászosan volt öltözve, de fegyver nélkül. Nagyon grófos, az is, hogy körül se néz.

A pincér jelentkezett előtte.

- Tessék parancsolni.

- Rántottát lehet?

- Igenis. Hány tojásból?

Az idegen hallgatott.

- Hát húsz tojásbul.

A pincér megáll, nagyot néz, nyála a torkán akad. Az urak minden szót hallottak s összenéztek. Ejha, ez kutya gyerek. Mingyárt nem titkolható érdeklődéssel nézegettek oda.

Az idegen még egy pohár sört rendelt, aztán a legnagyobb nyugalommal kezdett cigarettát sodorni, egy pléhdobozból. Valami komisz, istentelen, fekete dohányt.

Nagyon kapóra jött az uraknak ez az új alak.

Csörgheő pipázott. Zoltán cigarettázott. Borbíró egy kurta szivar csutkáját rágta.

A fulladt csöndben a hosszú, tokos falióra percegett.

- Nicsak, a kis Wagner! - kiáltott fel Borbíró, kinek a fél szeme mindig az utcán volt: megszokta még diákkorában, mert az ablak mellett ült, s sose tudott a tanárra figyelni, csak az utcát leste.

Utánanéztek a kis Wagnernek, aki zenetanár volt a városban, s két hosszú szárnyú sárga ibercigerben járt még ebben az őrült melegben is.

- Kén mán vele valamit kezdeni - mondta Borbíró.

- Híjd be, itassuk le - mondta Csuli, mert Wagner volt az urak bolondja, ha már semmi se volt, vele kezdtek egy-egy komédiát. Az udvari bolondok utódja volt a városban.

Zoltán csöndesen rátette a kezét a Borbíró vállára.

- Wartapiszli - mondta -, majd ezzel a vigéccel hozzuk össze, csinálunk egy jó murit.

- Vigéc?

- Hát ezzel a pofával e.

Csuli megszólalt:

- Te hallod, ez csakugyan, akármi legyek, ha nem könyvvigéc.

- Legalább intelligens ember - mondta Zoltán.

Most hozták a rántottát az idegent úrnak.

Hát csak feláll Csörgheő Csuli, s nagy méltóságos léptekkel átsétál a termen a másik oldalra, s szó nélkül odaállt az idegen úr asztalához. Az éppen fogta a kést és a villát, hogy belekezdjen a rántottahegybe. Akkor Csuli kinyújtja a tenyerét, s belemarkol kézzel a tálba, s tömi szájába a rántottát.

Az idegen nagyot néz, nagy szemet mereszt, azzal vállat von, ha itt így szokás: s ő is leteszi a kést, villát, és belemarkol az ételbe s eszik.

Hű, ez nagyon tetszett Csörgheő Csulinak, már látta, hogy ez az ő embere. Szembenéznek.

- Csörgheő Csuli vagyok, az apádistenit.

- Lekenczey Muki - mondta az idegen.

- Isten éltessen, komám - mondta Csörgheő, s odanyújtotta a kezét -, látom, hogy kend egész elfogadható ember.

Az idegen felállott, s kezet nyújtott. A két zsíros tenyér összekapaszkodott, s csak úgy próbaformán tapogatta egymás erejét. Mind a kettő érezte, hogy a fogás jó.

- Hát osztán ha megette, gyöjjön át kend - mondta Csörgheő, s visszaballagott a baráti asztalhoz.

A két úr szó nélkül ült a helyén, csak bent mosolyogtak a lelkükben, kívülről méltóságosak voltak s nyugodtak.

- No, bemutatkoztál, öreg?

- Be én, megazisten.

- No. Hogy gusztál?

- Jópofa.

- Osztán hogyan mutatkoztál be, Csuli? Valóságosan?

- Valóságosan.

- Úgy, hogy megismerjen? Csuli bátyám!

- Úgy, Zoltánkám.

- De hogy? Kézzel-lábbal?

- Emberi módra, kedves komám, megazisten!

Aztán nyugodtan ültek tovább. Egyszer csak Borbíró kinyújtja a kezét, s a levegőbe markol, ahogy az elébb Csuli a tálba.

- Hátha mégis gróf...

- Hát, elig grófossan tudja.

- Oszt jaó vót a rántotta?

- Kirántotta.

S ez mind nevetés nélkül, úgy félszájjal. Most érik a zamatja. Hogy fogják ezt elmondani. Hűj, de leverte Csuli önmagát! Még az elébb úgy látszott, hogy a medence lesz a szezon jó vicce, de most nagyon formában van az öreg. A rántotta verhetetlen. Csuli maga érezte, hogy ma ő a nap hőse, csak még azt kellene kihúzni valahogy, hogy az ötven pengő borkontó is megmaradjon... Egyet gondolt, hogy bújhatna ki alóla: ki kell menni a tanyára!...

- Te Zóltán, mondok egyet, kettő lesz belőle.

- No Csulikám!

- Vigyük ki a grófot a tanyára.

Senki se vette észre a ravaszságot. Bekapták a horgot.

- Gróf?

- Gróf e, barátom minden porcikája. Úgy eszik e kézzel, mint Mátyás király.

- Tán még miniszter is - mondta Zoltán.

- Felőlem lehet.

- Tudod mi? Külügyminiszter. Mer ez tud reprezentálni.

- Hűj, megazisten, de jól mondod, még rá is ismerek az arcképirül, az e tisztára, gróf Goluchovsky Agenor.

De már erre nagyot nevettek, mert a Goluchovsky arcképén éppen a nagyszerű pofaszakáll a jellemző, holott az ismeretlen borotvált arcot s kis rágott huszárbajuszt viselt.

- Osztán mit keres itt?

- Hát barátom - mondta Csuli -, hírit hallotta Wagner Szigfridnek, hát csak eljött, hogy szerződtesse a bécsi Operához.

Újra kiröffent belőlük a kacagás. Nekik most kell nevetni, hogy aztán komolyak maradhassanak.

- Az eszed tokját? - mondta nevetve Zoltán.

Hogy ez ennek ilyen könnyen jut eszébe. Igaz, ő hozta az egész ideát azzal, hogy valamit kell csinálni a Wagnerrel s a vigéccel... Vajon csakugyan vigéc?... Lehet, mert Magyarországon a legnehezebb könyvet eladni, hát erre csak nagyon kiváló emberek vállalkoznak. Már látott egypárat a fajtájukból. Négylovas hintóval járt egy úr, körül a kastélyokban, minden tábornok nagybátyja volt, s Jókait adta el a végén.

- De hátha mégse vigéc - hajolt közelebb Borbíró, aggódva.

- Fenét nem - mondta Csuli -, amit Zoltán mond: szentírás... Vigéc ez, pedig olyan, mint a tök alsó.

A rántottás úr éppen megtörülte a száját, s felállott, aztán közelebb jött.

Az urak elhallgattak.

Az idegen úr odaállott elibük.

- Lekenczey! - csapta össze a vastag bergsteigerje sarkát.

- Borbíró - mondta Borbíró, s odanyújtotta a kezét.

- Szakhmáry Zoltán - adta kezét Zoltán is kissé fanyalogva.

- Mi már ismerjük egymást - mondta Csuli.

Az idegen helyet foglalt.

- Spriccert - mondta a pincérnek.

Egy kis csönd lett.

- A Dunántúl azért szebbek a termések - kezdte az idegen.

- A Dunántúl? - szólt Borbíró.

- Ott mindig szebbek - szólt Csuli.

- Mér szebbek ott? - szólott Borbíró.

- Mer ott felállítják - szólt Csuli.

- Ott nagyobb a kultúra - mondta az idegen.

- Nagyobb? - kérdezte Borbíró.

- A grófi birtokok! - mondta az idegen.

Az urak összenéztek. Mán te nem vagy gróf, mondta a szemük.

- Grófoknál lehet, De annál szegényebb a felvidéken.

- Ott is jártam.

- Merre?

- Gömörbe való vónék félig-meddig.

- Gemerbe? Ott is olyan nagy a kultúra?

- Inni ott is jól tudnak - mondta az idegen.

A pincér hozta a spriccert, ő felvette, s felét kihúzta egy hajtásra.

- Jó cúgja van - mondta Bórbíró.

Az idegen elértette. Nevetett. A bajsza nedves maradt a bortól. Eszébe se jutott, hogy letörülje.

Tetszett ez is, minden mozdulata, az uraknak. Ez jópofa. Akárki, de valaki.

- Régen jár ezen a tájon?

- Nem én, csak egy helyen voltam. Gróf Gáchnál voltam.

Csuli lassan nézte.

- Mék majorba?

- Vótum mindenikbe.

- Az intéző nagyon derék egy kultúrember.

- Megrendelte? - kérdezte Csuli.

Az idegen meghökkent. Egyet gondolt, s azt mondta:

- Meg.

Oly komolyan hallgatták, még a szemük sarka se moccant meg.

- No gyerünk a tanyára - mondta Csuli. - Ott majd megbeszéljük.

- Mit? - kérdezte az idegen.

- Hát mink is megrendeljük... - szólt Csuli angyali nyájassággal. - Ha nem is vagyunk olyan nagyon kultúremberek, mint a dunántúli grófok, azér mink is szeressük Jókait.

Az idegen nevetett.

- Az nagy ember. Ezer sorozatot adtam el eddig belőle.

- Annyit itt is el lehet adni.

Nevettek.

- Roppant szeretjük mink is az olvasásfélét. Itt van a lovad, Zoltán?

- Idebe van, mind az egy - mondta csöndesen Zoltán.

- Hát akkor kimegyünk hozzád. A tied is itt van, Bori?

- Persze hogy itt.

- Hát akkor híjd meg az úribarátunkat. Nekem meg haza kell egy kicsit szólani, meg a tanyára is ki kell menni, ezekkel a derék emberekkel, de alkonyatra ott leszek.

- Fizetni!

- Ötven pengő a hitel - mondta Zoltán, aki nem engedte el magának a heccet Csulival szemben.

Felállottak, s mind a négyen kimentek a nagyvendéglő elé. Az idegen úgy ment velük, mintha mindig hozzájuk tartozott volna.

Hirtelen befordult a sarkon a kis Wagner.

Erre Csuli mély tisztelettel fordult az idegenhez.

- Nagyon meg vagyunk tisztelve, gróf úr, hogy tudomást méltóztatott venni a városunkról... Tanár úr, jöjjön csak, tanár úr...

Wagner odafutott.

- Engedje meg excelenciád, hogy bemutassam városunk büszkeségét, Wagner Szigfrid zenetanárt.

A kis Wagner, a kis város kultúrpáriája, aki mélyes lenézte az urakat, de fölszedte a morzsákat, ami körülöttük kapható volt, mint egy kis kopott madár, beleremegve adta oda a kezét. Alázattal sündörgött.

- Nagyon boldog vagyok, nagyon boldog vagyok, kegyelmes uram, de nem Szigfrid vagyok, hanem Adolf.

- Bécsben volt, kérem alázattal, gróf úr, a nagy Operában karnagy.

- Korrepetitor, jawohl Excellenz - szólt a zenetanár.

- Nagy ember, városunk büszkesége, excelenciádnak meg kellene ütet hallgatni, hű micsoda egy muzsika van ebbe a kis emberbe.

A vigéc bólintott, s egy szót sem szólt. A kis Wagner alázattal mosolygott s húzódott vissza. Borbiró és Zoltán közrevették az idegen urat, aki valóban impozáns jelenség volt, mindkettőjüknél magasabb, s csak úgy világított róla az előkelőség.

Csuli visszahúzódott egy kicsit, s azt súgta a Wagnernak:

- Gróf Goluchovsky Agenor.

Wagner visszasúgta:

- Nagyon boldog vagyok, nagyon boldog vagyok.

Csuli elfordult, hogy utánalép az uraknak, de a Wagner belekapaszkodott a kabátjába.

- Csulikám, Csulikám, ma estére összehívom az énekkart, és szerenádot adunk a gróf úrnak.

- Nem jó lesz az, te Szigfrid - mondta Csuli, mert csak Szigfridnek szokták hívni a kis Wagner Adolfot. - Koncertet kell csinálni.

- Koncertet.

- A grófnak ma úgy sincs ideje. Két napra kivisszük a tanyákra, mert tanulmányozza az agrikultúrát, tudod, hanem csütörtökön estére behozzuk, ha akkorára egy jó egészséges koncertet tudnál csapni.

- Boldogan, boldogan, nagyon boldog vagyok - mondta Wagnerka, s mikor otthagyta őt Csuli, egész testében remegve maradt az utcasarkon, utána se mert nézni gróf Goluchovsky Agenornak. Istenem, ilyen szerencse... Egyszerre felrajzott a vére s minden álma, ifjúkorának tündéri vágyai... Porfelhő fújt szembe, belevakult, prüszkölt, észre sem vette... Egy elvarázsolt lélek ebben a nehéz világban, suhogó szimfóniák és dübörgő kórusok zendültek fel benne... Mit tudna ő csinálni... Csak volna anyag... Mit lehet ezekkel a buta koponyákkal kezdeni... A kis Lüstig lány... abban az egyben lehet bízni, az egy fenomén... de általában... kénytelen lesz maga játszani a legtöbbet...

3.

Mikor Csuli utolérte az urakat, azok a patika előtt állottak.

Borbiró nagy képpel magyarázta a várost a grófnak - aki különösképpen egy szóval sem tiltakozott a meg nem magyarázott kineveztetése ellen - a város nevezetességeit.

- A templomunk, gróf úr, azért fordul a hátával a városnak, mert ezt még a törökök építették, osztán Mekka felé kellett fordítani a fejét. Mert gróf úr, Mária Terézia ő császári felsége elrendelte, hogy a kálvinisták ne építhessenek semmiféle templomot, így osztán a kálvinisták a szolnoki basához fordultak segítségért, ammeg azt mondta, építhetnek, de a tornyának Mekka felé kell fordulni. Így osztán Mekka ide, Mekka oda, mondták az atyafiak, inkább mekkázunk, de legyik templom azistenit, gróf úr.

A gróf kegyesen hallgatta a szakszerű magyarázatot, szerencsére ő se tudta, hogy is áll a dolog Mária Teréziával s a törökökkel. Hogy még Mária Terézia nagyapja, Lipót volt, aki a törököket kiűzni engedte Savoyai Eugénnak az országból, tehát ő is helyeselte a kálomista felfogást, hogy mekka ide, mekka oda.

Ahogy Csuli hozzájuk ért, egy cigányasszony állott elébe.

- Kezit csókolom, tekintetes uram - mondta éneklő hangon -, egy kis kölest, kezit csókolom, szabad-i egy kis kölest szedni, kezit csókolom?

- Lehet, lehet - mondta Csuli -, jöhettek. - S magyarázva mondta az idegennek: - Mert vannak nekem olyan szikes fődjeim, hogyha a víz rajta áll, be se érdemes vetni, hát kölest tettem bele, de a meg olyan gyenge lett, ebbe az alföldi kultúrába, gróf úr, hogy nem érdemes learatni, hát ilyenkor oszt oda szoktam adnia cigányoknak. Űk osztán kiszedik szálankint, seprűt kötnek belőle... Hát gyűhettek, no - szólt a cigányasszonynak.

- Csókolom a kezit, tekintetes uram, hányan gyühetünk?

- Ahányan vattok.

- Jaj kezit csókolom, de hányan?

- Ejnye az ördög vigyen el, jöhettek húszan.

A cigányasszony aztán nagy hálálkodva s nagy boldogan csókolta volna a kezét, de ő lerázta.

- Meg ne csókold a kezem, mert megrúglak. Nézze, gróf úr, milyen alacsony kultúrája van ennek a büdös cigányságnak, a fene egye apróra őket.

A cigányasszony úgy vette, mintha nagyon szépeket mondott volna neki, s eliszkolt.

- Ejnye gróf úr, gyerünk mán a patikába, mert itt igen jó kultúrlikőröket lehet ám kapni.

Bementek.

A patikus, Borbély Zsiga, vidáman jött ki elibük.

- Gróf Goluchovsky Agenor - mutatta be Csuli az idegent.

- Van szerencsém, gróf úr - mondta a patikus, és az ujja hegyét adta az idegennek, aki már kezdett úgy fogni kezet, mintha nem is tudna egyéb lenni grófnál. Merte vállalni a szerepet, mert nevezett gróf soha az életben nem volt Magyarországon, legfeljebb Budapesten pár órát.

- Nohát kérünk egy pohárral abból a zöldből - mondta Csuli, aki kezdte átvenni a gazda szerepét.

Mikor poharaztak, azt mondja Csuli a patikusnak:

- Te Zsiga. Van neked valami jóféle hashajtód? De nagyon jó.

- Hogyne.

- Szeretnék én abból valamennyit.

- Mire?

- Pályinkába.

A patikus a szemüvege megett igen nagyot nézett.

- No de kérlek.

- A gróf úrnak akarok egy kis színdarabbal kedveskedni, tudod. Szó sincs róla, ártatlannak kell annak lenni nagyon, de azért hatása legyík, mert a cigány még a patkószeget is megemészti.

A gróf megértően mosolygott.

- Van neked valami "Kroton" olajad, aztat mán hallottam - dörmögte Csuli.

- "Kroton" olajat, jó - nevetett a patikus -, de azt én magam akarom belekeverni, mert az olyan, hogy egy csepp elég belőle egy ökörnek is.

- No adjál akkor egy jó palackot, s mingyárt elhozatjuk a pájinkát a kocsmábul.

- A polgármester! - kiáltott fel hirtelen Borbiró.

- Ejnye, híjjuk mán be akkor - mondta Csuli, s kiment elébe -, jóravaló ember ez - szólt vissza a gróf felé.

Aztán kiment s kikiáltott a polgármesternek:

- Pista...

A polgármester visszafordult. Piros-őszes ember volt, neki is volt háromszázhúsz hold földje, de jobban szeretett polgármesterkedni, mint gazdálkodni. Furcsa gusztusa volt.

- Pista, te - mondta neki Csuli -, egy jó murit akarunk csinálni, az isten áldjon meg, el ne rontsd.

A polgármester kék szeme szelíden mosolygott.

Csuli nagy nyugalommal rágta a szivarját, s göcögte:

- Itt van ez a kis Wagner, hát rá szántuk a lepedőt... Tudod, itt van egy könyvvigéc, osztán kineveztem gróf Goluchovsky Agenornak, most osztán a kis Wagner csütörtökön estére egy jóképű koncertet vág össze neki... Jaj, nagyon jó pofa ez a vigéc, el is visszük hozzád vizitelni. Mer úgy gondolom, hogy be kell mutatni a várost, ha egyszer gróf Goluchovsky Agenor megtisztel bennünket...

- A fene egyen meg - nevetett a polgármester -, mán megint mibe töröd a fejed, te vén Csuli!

- Nono, csak ártatlan tréfa az egész.

A polgármester nevetett, s egyre jobban nevetett. Minek rontsa el, ezeknek a vén gyerekeknek a kedvét.

- No gyere be, ismerd meg, hanem mondok valamit, a Zsiga még nem tudja, érted. Csak itatja vele a likőrt. De azzal itathatja, olyan fene béle van, úgy megy bele minden, mint Bernátba a mennykő.

A polgármester nevetve ment be Csulival a patikába.

- Gróf úr, engedje meg excelenciád, hogy városunk polgármesterét bemutassam - mondta Csuli, rém komolyan.

A gróf előrelépett, s hallatlan komolysággal azt mondta:

- Tartom szerencsémnek, polgármester úr.

A polgármester egy pillanatig habozott, mégis belemenjen-e a dologba, de aztán csak odaadta a kezét.

A gróf mély meghajlással vette, s a mozdulatában benne volt, hogy bocsánatot kért, amért egy ilyen tréfa eszközének adja magát, de ez őneki semmit sem jelent, hisz istenem, ő is úriember, ha elúszott is a birtok, és istenem no, magunk közt vagyunk... Mire való ez az egész élet, ha nem arra, hogy az ember jól érezze magát...

Ezzel aztán megkezdődött egy furcsa, felemás diskurzus.

De bizony minden grófsága mellett két perc múlva már nem törődtek vele. Csuli mély torokhangon kérdezte a polgármestert:

- Holnap?

- Holnap.

Erre megnyugodott. Holnap lesz a kiszállás a dókai vasútállomás miatt.

Gondolatban látta, ahogy a Berettyó túlsó partján fut füstölve a vonatocska, arra, el, Biharország felé, s ő az ámbituson pipázva nézi, s mindig nevetni fog, hogy egy láb földjét se vették el. Ha kell, van lú, van szekér. Nincs az olyan messze, egy óra, vagy annyi se.

- Rettenetesek ezek a tanyai parasztok - mesélte nevetve a patikus -, a trachomás orvost éppúgy fogadják, mint a végrehajtót. Három-négy kisgyerek is van a tanyán beteg szemű, s kikergetik őket, nem fogadnak szót.

- Mán nem - mondta csöndesen a polgármester.

- Mire az a kenyögetés, van rákszem - mondta azért nagy kacagással a patikus.

- Túlzás - mondta újra a polgármester, erre kicsit alább vette a patikus is.

- Túlzás, túlzás, kérlek alássan, polgármester úr, de azt el kell ismerni, hogy a nép nem ismeri a bajt, s a babonában bízik, a klórkális vizet torokfájásra nem becsüli annyira, mint a Szent György napja előtt fogott gyíkot.

- Á, az a pesti ablak sem ér semmit nekünk. A miniszter kinéz - mondta Csuli -, s csupa cilindert lát, s azt hiszi, az országban más kalapot nem is viselnek, csak cilindériumot.

- Ebben is van valami - mondta Borbély Zsiga, aki mint minden borbély s patikus, kötelességének tartotta, hogy a vendégeit aktualitásokkal mulattassa -, sokkal jobb volna, ha a Szerbiában elégetett zászló ügyében szereznének már elégtételt. Hallatlan, ellenségeink mint a fenevadak rohannak neki a lobogónknak. Nem bírják el ezt a kis ezer évet. Így ünneplik a mi millénniumunkat. De nem tudnak másképp kifejezést adni a dühüknek, széttépik, sárba tiporják a trikolórt.

- Az - mondja Csuli - úgy elő vót készítve, hogy még a fotográfus is oda volt rendelve.

- Bánffy nem tud semmit mondani, mit tud Bánffy mondani? - kérdezte a patikus, és ránézett a vendégre.

Ez felemelte az ujját, s azt mondta:

- Bánffy?... nem tud mit mondani, mert a külügyminiszter nem mondta meg neki, hogy mit mondjon...

Erre az elszólásra mindnyájan nevetni kezdtek, csak a patikus nem vett észre semmit, Lekenczey maga is nevetve folytatta:

- Jól mondta meg Ugron Gábor, úgy van evvel Bánffy, mint Rotschild a véleményével. Azt kérdi Rotschildtől egy előkelő bankár, hogy mi a véleménye az amerikai marhabőrökről? Odafordul Rotschild a könyvvezetőjéhez, s azt mondja neki: "Herr Löwy, sagen sie mir, was für eine Meinung habe ich über die amerikanische Leder?"...

Csönd. Az urak egymásra néztek. Lekenczey észrevette, hogy senki sem értett meg egy szót sem a németből.

- Hogy a könyvelő mondja meg, hogy őneki mi a véleménye az amerikai bőrökről.

- Értem, értem - mondta a patikus -, ez egy allegória.

A polgármester nevetve kezet nyújtott s elment. Csuli odaszólt:

- Nem allegória volt az, hanem egy disznóság. Tudod, hogy németül mindig disznó viccet szoktak mondani.

A patikus megrántja a Csuli karját, s behíjja a laboratóriumba.

- Te Csuli, akkor volt ez gróf, mikor én.

Csuli ijedten szólt, csitította:

- Az istenért, el ne járjon a szád, a kis Wagner ellen megy a pakli. Azért tettük gróffá ezt a könyvvigécet, hogy ő személyesen hallotta hírét Bécsben az elveszett nagy zseninek, s lejött érte, hogy szerződtesse a bécsi Operához. Gondold meg, hogy húsz esztendeig lesz min röhögni a városnak.

- Hahaha! - kacagott föl a patikus, és úgy nevetett, hogy nekiesett a tégelyes polcnak, s minden úgy pergett a fejére, mint a jégeső. De még azt se bánta. Nagyon tudott nevetni, olyan hirtelen vérű ember volt. Újra kitört rajta a kacagás, a végén leült a földre egy porcelánedényre. Úgy nevetett, s a derekát fogta.

- Te marhaállat, hát azt hiszed, egy igazi gróf Goluchovsky Agenor előtt lehetne hashajtót keverni a pájinkába, te! Iszen űneki készítém én azt, cimborám.

Erre a patikus újra rákezdte a nevetést. Akkor hozták a pálinkát, s ő megcsinálta a keverést. A szeméből ömlött a könny, s bizony, alighanem méretlen rakta bele a szeszbe a "Kroton" olajat.

4.

- No gyertek ki hozzám a tanyára - mondta Csuli az utcán a társaságnak.

- Nyomorlakra?

Csini mérges lett, mert a tanyáját bizonyos építészeti remeklések miatt Nyomorlaknak csúfolták; neki így tetszett. Nem akart palotát odakint, ahhoz, hogy az ember készre igya magát, nem ház kell, hanem bor.

- Nyomornépnek nyomorlak való - mondta gőgösen.

Már nagyon is kezdte elbízni magát, hogy ma minden körülötte forog. Észre is vette, hogy Zoltán nagyon hallgat, valami nem tetszik.

- Mi bajod, Zóltánkám? - tette a vállára a kezét. - Olyan csendes vagy. Ha neked nem tetszik, én felrúgom az egész grófot.

- Mér? - mondta Zoltán.

Savanyú volt az arca, kedvetlen, de hát ez az egész élet! ... Most is, nem viheti a lakására ezt az embert. A felesége rossz kedvét növelni? ... Azt hinné, csak azért csinálja az egészet, hogy mehessen ki előle a tanyára... Érez valamit szegény... Érzi, hogy nincs rendben az ura. Szegény, még most sem tudja, mi folyik a háta mögött. Csak egy ilyen szent asszonnyal lehet, hogy egy esztendő óta nem jött nyomára...

- Ne is törődjetek velem - mondta. - Vidd el most ezt a pasast magaddal, s alkonyat után ott leszek nálad.

- Szavadra?

- Hogyne.

- Biztosan?

- Biztosan.

- Hisz az egészet csak azért találtam ki, hogy neked egy kis szórakozást csináljak.

- Tudom, kedves.

- Hát igazán számíthatok rád?

- Igazán.

- Te Zóltán, ha ott nem leszel idejében, ha késel, akkor én valami nagy bolondot csinálok a gróffal.

- Ne csinálj semmit, várjatok meg.

- Ott leszel?

- Ott.

Ezzel elköszöntek egymástól, de Csuli még sokáig aggódva nézett Zoltán után, mikor az már el is tűnt a város görbe utcáin.

- Azért van ez így építve, gróf úr - mondta hangosan, s odalépett a másik két úrhoz -, mert mikor a török jött, akkor nem volt jó a hosszú egyenes utca, olyankor jó volt, ha el lehetett előle verődni.

- Hát még a német városok - mondta a gróf -, hisz ezek nyílegyenes sugárutak ahhoz képest, ahogy Győrben van a belváros vagy Sopronban vagy Besztercebányán.

- Ott nem voltam - mondta Csuli. - Külföldön nem jártam. No gyerünk, egy kis tízórai nem lesz rossz odahaza.

Összevissza mentek, utcákon keresztül-kasul, egyik olyan volt, mint a másik, az édesanyja meg nem ismerte volna, melyik a másik utca. Minden ház egyforma volt s minden kapu. A tyúkok az utcai árkokban kapargáltak.

- Hát itt lakok - mondta egyik kapu előtt.

Bementek a magas deszkakapun, s egy kis paradicsom volt előttük.

A fehér oszlopos, tágas tornácú ház úgy volt építve, hogy L alakban fogta be két oldalról az udvart, amely a ház hosszában léckerítéssel volt körülvéve. Ez a rész valami csodálatosan buja növényzsúfoltsággal volt tele. Már a ház előtt borostyán volt felvezetve az ereszre, olyan sűrű, olyan dús, hogy a verebek fészkeltek benne, akácfák állottak, "magyarfák", a ház előtt, s ezekre volt felvezetve a borostyán s átfonva az indájuk fent egyik fáról a másikra, ahonnan a tetőre is felmentek, s mint egy sűrű szövedék vetettek s tartottak örökös árnyékot a tornácon. Kint oly perzselő hőség volt, szinte leégette az emberekről a ruhát, de ez a tornác hűvös volt, mint a pincegádor. A kertben nagy gruppok voltak zsúfolva, tömve virággal, minden úgy dagadt, szinte röpült a napsugárban.

- Nagyon szép itt - mondta a vendég.

- Gyerünk a szobába - szólt a házigazda.

A folyosón, szemben, ajtó nyílt az ebédlőbe, egy nagy és annyira sötét szobába, hogy mikor az ember bement, a szeme megvakult a sötétségben, s ráadásul oly hideg volt, hogy az izzadtság lecsapódott, s hidegen fagyott meg a testen.

- Eredj, mondd a mamának, hogy itt van gróf Goluchovsky Agenor.

Egy csikasz kisfiú beszaladt a belső szobába, s többet nem is jött vissza.

Csuli cigarettával kínálta a vendégeket.

- Gyújtsanak rá, urak!

Borbiró szivar után pislogott.

- Ott van alól.

Furcsa szerkezet volt a láda, csak fel kellett emelni a tetejét, a rajta levő nyílás kiköpött egy-egy cigarettát, mindig csak egyet. Az aljában pedig meg kellett nyomni a láda egyik sarkát, s kigurult a szivar, mint a disznóól válújába.

- Hogy van ez szerkesztve? - mondta a vendég.

- Juhászmunka - szólt a gazda, s ügyet sem vetett rá.

A magas barna szekrények tetején barna madarak voltak kitömve. Kiterjesztett szárnyakkal állott egy rétisas.

- Gyönyörű példány - mondta a gróf.

- Ötven pengőbe került a kitömése - mondta Csuli.

Le is vette a polcról, s büszkén megmutatta.

- Nincs a Nemzeti Múzeumban sem ilyen példány. Azt mondja a fizikaprofesszor, hogy ez egy ritka válfaj, hogy a Múzeumban csak a tojása van meg. A Dögberettyó partján fészkelt az öreg fákon. Évekig lestem, sose tudtam puskavégre fogni, egyszer csak meglelem a fészkit. Nem volt otthon, felküldtem a fára a juhászbojtárt. Felmegy, azt kiáltja le, hogy van két fióka, de nem mer hozzányúlni, mert harapnak. Sose törődj vele, mondtam, csak hozd le. De azt mondja, van itt még egyéb is. Tele volt aggatva a fészek széle ürgével meg patkányokkal meg mindenfélével. Úgy ellátta a fiait a két öreg madár. Egyszer csak jött a sas, nagyon mérges volt, úgyhogy nem félt. Egész közel repült s megtámadta a fiút, akkor tudtam lelőni.

Nézték a sast, a két nagy szárnya most is, mintha abban a rémületben fagyott volna meg, mikor a fiait féltette, a csőrét is oly vadul tartotta.

- Mán hull a tolla - mondta Borbiró.

- Az semmi - s a házigazda lesöpörte a két pihét. - Nem szabad ennek molyosodni még száz esztendő múlva se.

- Oda kell adni a Nemzeti Múzeumnak - mondta a vendég.

- De mán azt nem teszem, jó helyen van az itt is.

A vendég nevetett.

- Csak azt nevetem - mondta -, hogy egy vidéki múzeum kitűnő igazgatója mondta el, hogy milyen nehéz nálunk gyűjteni a múzeumok számára. Elmondott egy nagyszerű esetet a saját családjából: ő maga parasztfiú, de hogy jó feje volt, kitaníttatták, s a végén múzeumigazgató lett. Hazamegy egyszer, s lát a szín padlásán egy régi fajtájú igazi faekét, ami még a jobbágyidőkből maradt meg. Ej, gondolta, ezt elviszem a múzeumba. Szól az atyjaurának, azt mondja neki, hogy "Idesapám, azt a régi faekét elviszem a múzeumba." "Minek az ott, fiam?" "Hát tudja, hadd nézzék az emberek, hogy milyen nehezen ment a szántás, mikor még nem volt vaseke. Nagy tanulság ez a mai elbizakodott emberiségnek, hát csak adja ide, édesapám, úgyse kell magának ez már semmire." "Á bolondság - mondja az öreg -, nem kell azt cipelni..." Gondolta már a barátom, mi a baj, s azt mondja az apjának: "Nem kívánom ingyen, idesapám, azér vagyok igazgató a múzeumba, hogy megfizessem az árát..." "Hagyd csak azt az ekét, ott, ahol van." "De igazán jól megfizetem, öt pengőt utalványozok ki érte." Az öreg nagyot néz, s azt mondja: "De mán annyiért nem adom..."

Nagyot nevettek rajta.

- Öt pengőért egy öl fát vehetett volna az öreg, de annyiért nem adja!...

- Hát úgy is van avval az ember - mondta a házigazda -, hogy az ember odaadja, osztán mocskolják érte... Itt van a szomszédba a képviselőnk fia, Afrikába járt, oroszlánt vadászott, osztán hozott egy vagon mindenfélét, olyan néger istóriákat, nem tudott vele mit csinálni, hát ideajándékozta a gimnáziumunknak. Most osztán mi meg vagyunk ölve. Nem tudjuk hová tenni, csak nem bomlottunk meg, hogy házat építsünk annak a sok semminek. Minek az a magyar gyereknek. Abbul úgyse tanul semmit. Nem akar itt senki bambuszkunyhót építeni, se dárdát faragni a pálmafábul. Hát ez is itt nekem emlék, mer én lűttem, tudom, mi az, de sajnálom... Nem mondom, ha megadnák a rendes árát, hogy például vehetnék még vagy száz hold földet rajta...